Номер провадження: 22-ц/813/6455/23
Головуючий у першій інстанції Анісімова Н. Д.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалововї В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Лупши В.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2023 року,

ухваленого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області у складі: судді Анісімової Н. Д. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 04 вересня 2011 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Випасненської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області актовий запис № 23. За час шлюбу у сторін народилось двоє малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 листопада 2019 року шлюб між ними було розірвано.

На підставі Договору про поділ спадкового майна від 16 грудня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Білгород - Дністровської міської державної контори Одеської області Кушнір І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5344, в його приватну власність перейшла трикімнатна квартира під номером АДРЕСА_1 , земельна ділянка під номером 18 (вісімнадцять) масив під номером АДРЕСА_2 , площею 5,52 гектарів, розташована на території Випасненської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області, та йому як спадкоємцю за законом (після смерті його батька) Білгород - Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області 16 грудня 2014 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом. В подальшому, позивач вирішив продати квартиру, яку він отримав у власність за рахунок спадкового майна і придбати приватний будинок. На той час його дружина ОСОБА_2 не заперечувала щодо цього, але на купівлю будинку в їх родині до продажу квартири, яку він отримав у спадок, коштів не було.

Отже, отриману у спадок квартиру АДРЕСА_1 , яка належала йому па праві приватної власності, 26 серпня 2016 року він продав за ціною 77000 (сімдесят сім тисяч) гривень.

Згодом було знайдено будинок, який він мав намір купити за адресою: будинок АДРЕСА_3 , але відразу оформити угоду позивач та продавець не могли, оскільки наведений будинок був предметом розгляду справи про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно.

За домовленістю з продавцем будинку, сплативши завдаток, позивач з родиною оселилися в зазначеному будинку і домовились про те, що остаточний розрахунок за купівлю будинку, буде проведено після того, як він визнає право власності і оформить право власності належним чином згідно законодавства. Фактично його родина стали мешкати в будинку з початку жовтня 2016 року.

10 жовтня 2017 року ним було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_3 , посвідчений державним нотаріусом Білгород - Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницьким О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 918. За купівлю будинку позивачем було сплачено 43971.00 (сорок три тисячі дев`ятсот сімдесят одна гривня).

Питання про те, на кого буде оформлено право власності, не виникало, оскільки його дружина ОСОБА_2 на той час вважала, що зазначений будинок придбано виключно за кошти, які отримані ним від продажу належного йому на праві особистої приватної власності спадкового майна (квартири).

Посилаючись на те, що відповідачка участі у придбанні будинку не приймала та грошові кошти не надавала, будинок придбано за його особисті кошти, а тому це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, позивач просив суд визнати за ним - ОСОБА_1 , право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_3 .

31 грудня 2021 року відповідач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог вказала, що 04 вересня 2011 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Білгород-Дністровського району Одеської області від 11 листопада 2019 року. У шлюбі народилось двоє малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час шлюбу нею та відповідачем ОСОБА_1 за спільні кошти був придбаний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 110,3 кв.м, житловою площею 51,3 кв.м, договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницьким О.Ю., зареєстрованого в реєстрі № 1918.

Посилаючись на те, що спірний будинок є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, а відповідач в добровільному порядку відмовляється розділити спільне майно, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 просила суд, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнати за нею ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 січня 2022 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 495/10315/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю з цивільною справою № 495/10761/21 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, об`єднаній справі присвоєно номер 495/10315/21.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено у повному обсязі.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_8 право власності на частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , як таке, що набуто у порядку поділу майна подружжя.

Стягнуто з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 судові витрати у сумі 908 (дев`ятсот вісім грн.) 00 копійок.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Доводами апеляційної скарги є те, що висновки суду першої інстанції про те, що ним не надано належних та допустимих доказів придбання спірного майна за його особисті кошти, не відповідають обставинам справи та наданим ним доказам у підтвердження факту придбання будинку за його особисті кошти, які отримані від продажу спадкового майна, а саме письмові докази про продаж ним спадкової квартири та придбання спірного будинку, який певний час був предметом судового розгляду як спадок і до якого сторони вселилися ще до оформлення договору купівлі-продажу восени 2016 року, про що свідчив свідок ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Вказане є належними та допустимими доказами та в порушення вимог п. 2,3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України не враховано судом, проте таке не відхилено судом та не надано мотивовану оцінку аргументам позивача як підставу для відмови у позові відповідачки.

Вважає, що суд не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягає застосуванню - ч. 3 ст. 57 СК України, не навів мотиви їх незастосування та помилково посилався на загальні норми, передбачені ст. 60 СК України.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо безпосереднього дослідження доказів, а відтак вважає, що в порушення ст. 299 ЦПК України письмові докази не досліджувались та не оглядались.

Крім того, судом помилково об`єднано в одне провадження справи № 495/10315/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю з цивільною справою № 495/10761/21 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, оскільки таке не відповідає вимогам ст. 188 ЦПК України з огляду на те, що це позови різних позивачів до різних відповідачів, і таке могло бути здійснено лише у разі подання зустрічного позову згідно ст. 193 ЦПК України, тому ухвала суду є незаконною.

Від відповідачки ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, а заінтересована особа може довести, що майно було придбано не в шлюбі або за її особисті кошти, що ОСОБА_1 під час розгляду справи не було здійснено, належних доказів у підтвердження його доводів щодо придбання майна за особисті кошти не надано. Посилання ОСОБА_1 на те, що спірне майно придбано за кошти від продажу належної йому на праві приватної власності квартири вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки квартира відчужена 26 серпня 2016 року, а спірний будинок придбано більше ніж через рік 10 жовтня 2017 року. Зазначає, що відповідачем також не доведено того, що вона не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї.

В суді апеляційної інстанції сторона позивача підтримала доводи апеляційної скарги, відповідачка ОСОБА_8 апеляційну скаргу не визнала.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони перебували у шлюбі з 04 вересня 2011 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, яке видане виконавчим комітетом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис № 23 (а.с. 106).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С., ОСОБА_1 продав та передав у приватну власність, а ОСОБА_11 купила квартиру під АДРЕСА_1 . Квартира належала продавцю ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області 16 грудня 2014 року (а.с. 9-10).

Зі змісту договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 жовтня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницьким О.Ю., вбачається, що ОСОБА_12 передає, а ОСОБА_1 приймає у власність один житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за номером АДРЕСА_3 (а.с. 13).

Вказаний договір укладено за згодою на його укладення ОСОБА_2 як дружини покупця ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, на умовах, які сторони попередньо обговорили та вважають вигідним для себе, яка посвідчена державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницьким О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1917 10 жовтня 2017 року (а.с. 101).

Право приватної власності зареєстрована за ОСОБА_1 10 жовтня 2017 року (а.с. 14).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 листопада 2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу вищезазначеного житлового будинку, який позивач вважає його особистою приватною власністю, придбаною за власні кошти від продажу спадкової квартири, та просить визнати таке право за ним, а відповідачка - спільною сумісною власністю подружжя, яке просить поділити, визнавши за нею право власності на будинку.

Переглядаючи вказане рішення суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Верховний Суд також зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 про поділ майна подружжя у спосіб, про який заявлено позивачкою, та визнаючи за нею право власності на спірного будинку, титульним власником якого записаний відповідач, суд виходив із доведеності таких позовних вимог протягом розгляду справи, оскільки відповідачем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірні об`єкти нерухомого майна було придбано за кошти, які належали йому особисто надано не було.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 про надання згоди на укладення договору купівлі-продажу житлового будинку за номером АДРЕСА_3 , яка подана до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори 10 жовтня 2017 року, і зі змісту якої вбачається, що договір укладається ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, на умовах, попередньо обговорених та вигідних для подружжя (а.с. 101).

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги позивача необґрунтованими і такими, що не спростовують правильних висновків суду.

Судом вірно оцінено надані позивачем докази та встановлені на підставі таких доказів обставини, про те, що отримана позивачем у спадок квартира була продана ним за рік перед купівлею спірного будинку, а тому не можливо встановити достовірно, що отримані від продажу такого спадкового майна кошти були витрачені на купівлю будинку за номером АДРЕСА_3 .

Посилання на неврахування судом пояснень свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не заслуговують на увагу, оскільки у відповідності до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зокрема, пояснення ОСОБА_9 , що кошти саме від продажу спадкової квартири позивача були витрачені на придбання спірного будинку, не можуть спростовувати відсутність належних доказів того, що саме ці кошти були витрачені позивачем на придбання будинку за сплином більше року після їх отримання, оскільки належних письмових доказів за умови значної перерви у часі немає.

Посилання позивача на те, що своєчасно оформити купівлю-продаж будинку було неможливо через встановлення в судовому порядку прав продавця на будинок як спадкоємця, спростовують текстом наданого ним же рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року у справі № 495/7712/16-ц, за яким відчужував спірного будинку ОСОБА_12 набув на нього право власності в порядку спадкування за законом, набрало законної сили 19 грудня 2016 року.

Як не є беззаперечним доказом придбання будинку за особисті кошти позивача і проживання сторін у будинку ще до оформлення угоди.

Надані позивачем докази у їх сукупності не спростовують належного, допустимого, достатнього та достовірного доказу як-то заяви відповідачки від 10 жовтня 2017 року про її згоду на придбання спірного будинку в інтересах сім`ї .

В суді апеляційної інстанції представник позивача не зміг пояснити, чому якщо будинок купувався за особисті кошти позивача, про таке не було заявлено в нотаріальній конторі під час посвідчення угоди, а навпаки було отримано згоди відповідачки як дружини на купівлю нерухомості.

З огляду на наведене, судом вірно виснувано про віднесення спірного будинку до спільного сумісного майна подружжя та поділу його в рівних частках.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі посилання на допущені судом порушення норм процесуального права, також не заслуговують на увагу та такі судом апеляційної інстанції не встановлено.

Так, частиною другою статті 188 ЦПК України внормовано право суду з урахуванням положень частини першої цієї статті за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами.

Правовий аналіз вказаної норми процесуального законодавства свідчить про те, що законом передбачено саме право суду, а не обов`язок роз`єднати/об`єднати позовні вимоги. Реалізація вказаного права залежить, у тому числі, від того чи буде це роз`єднання/об`єднання сприяти виконанню завдань процесуального судочинства, тобто, зокрема, для своєчасного вирішення судом спорів та з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Вказане має давати можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 904/4376/20, від 12.08.2022 у справі № 911/2401/21.

Тому помилковими є і доводи апеляційної скарги про процесуальну неприпустимість та неможливість об`єднання в одне провадження позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки такі спори виникли з приводу одного об`єкту матеріального світу - житлового будинку номер АДРЕСА_3 , і розгляд вказаних питань в двох окремих справах не відповідає меті цивільного судочинства.

Висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 10 листопада 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький