справа № 372/2038/22 головуючий у суді І інстанції Висоцька Г.В.
провадження № 22-ц/824/8596/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 березня 2023 року та на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив визнати за ним право власності на частини матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (реконструкції) будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та становлять 42,5% від 100% готовності будинку загальною вартістю 814 176 грн. станом на 05 липня 2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2009 році сторони спільно придбали будинок із земельною ділянкою, які було зареєстровано на ім`я відповідача. Після придбання даний будинок зазнав значних змін, і на сьогоднішній день має іншу площу. Також, такий будинок не введений в експлуатацію. У період з 2009 року по 2013 рік позивач проживав із відповідачем, перебуваючи в іншому шлюбі. Рішенням суду встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача і відповідача з 11 грудня 2013 року по 29 травня 2014 року. 30 травня 2014 року сторони зареєстрували шлюб. Рішенням суду від 05 липня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Після спільного подружнього життя площа будинку збільшилась на 120,3 кв.м. Будівництво спірного будинку закінчено, останній фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, що не дає змоги позивачу скористатися правом визнання будинку після реконструкції об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 його частини.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 березня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2023 року клопотання представника позивача ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позову у розмірі 8 141 грн. 73 коп., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 496 грн. 20 коп., витрати, пов`язані із залученням експерта для ведення експертизи у розмірі 15 000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу на суму 35 000 грн., а всього 58 637 грн. 96 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, обмежився лише переліченням фактичних обставин, що зазначені в позові і заяві про зміну предмету позову, і помилково встановив обставину фактичного спільного проживання сторін у справі в період з 2009 року до 11 грудня 2013 року. В цьому контексті слід звернути увагу апеляційного суду на ту обставину, що Обухівський районний суд Київської області при розгляді справи № 372/1147/19 вже надавав оцінку цим правовідносинам. Позивач не довів суду належними та допустимими доказами факт спільного проживання сторін у справі однією сім`єю в період з 2009 року до 11 грудня 2013 року, а суд першої інстанції помилково такий факт встановив, що призвело до винесення незаконного рішення у справі. Крім того, відповідач вказує, що спірний будинок був придбаний нею задовго до спільного проживання сторін у справі, тобто є особистою власністю відповідача в силу положень ч. 1 ст. 57 СК України, що підтверджується належними та допустимими доказами, які долучені до матеріалів справи. Також, позивач не довів жодними доказами, що вартість спірного будинку істотно збільшилася в результаті якої-небудь його участі, і не просив суд визнати спірний будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, для задоволення позову з посиланням на ч. 1 ст. 62 СК України у суду першої інстанції також не було підстав. В оскаржуваному рішенні суду першої інстанції зазначено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 листопада 2021 року у справі №372/1147/19 також встановлено фактичну участь позивача у придбанні та реконструкції вищевказаного домоволодіння. Однак, дану фразу суд першої інстанції «вирвав з контексту», тобто надав невірну оцінку рішенню Обухівського районного суду Київської області від 25 листопада 2021 року, що призвело до винесення безпідставного і незаконного рішення у справі. Отже, суд першої інстанції помилково встановив ту обставину, що вартість спірного будинку істотно збільшилася саме за рахунок праці та коштів сторін як подружжя - в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази такого факту. Щодо висновку суду першої інстанції про визнання позову через неподання відзиву, відповідач зазначає, що відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. В даному випадку, суд першої інстанції, можливо, помилково застосував положення іншого процесуального закону, а саме: ч. 4 ст. 159 КАС України. Аналогія в процесуальному праві, в даному випадку, є безпідставною. Відповідач вважає безпідставним стягнення з неї на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 35 000 грн., оскільки такий розмір є не розумним, необґрунтованим і неспівмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою. Твердження суду першої інстанції про те, що сторона відповідача ніяким чином не висловила свою думку щодо розміру витрат пов`язаних із розглядом справи понесених позивачем, не заслуговує на увагу, оскільки представник позивача надіслав докази таких витрат представнику відповідача на електронну адресу лише 16 березня 2023 року після 15:00 год., що позбавило сторону відповідача часу на належне процесуальне реагування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що суд першої інстанції дослідив всі надані сторонами заяви по суті справи, докази, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне судове рішення. Суд вірно встановив та дослідив обставини у справі, які відповідачем не заперечуються, оскільки відзив на заяву про зміну предмету позову відповідач не надавала. Жодних доказів на доведення або спростування позовних вимог відповідач не подавала, клопотань не заявляла. Також, в апеляційній скарзі відповідач не заявляє жодних заперечень щодо необґрунтованості висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 28 грудня 2022 року №1440/12-2022. Відповідач не вказала, які саме докази нею були надані в суді першої інстанції на спростування позовних вимог та якими вона обґрунтовувала би свою позицію, крім судових рішень, на які посилається сам позивач та які стосуються їх шлюбного життя. Також, суд першої інстанції правомірно ухвалив додаткове судове рішення щодо судових витрат, які поніс позивач. Докази понесених позивачем витрат було надано позивачем у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 01 жовтня 2009 року було придбано будинок за адресою АДРЕСА_1 із земельною ділянкою на ім`я відповідача.

Загальна площа будинку на момент придбання становила 78,6 кв.м.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 листопада 2021 року у справі № 372/1147/19 встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та відповідача період з 11 грудня 2013 року по 29 травня 2014 року включно.

30 травня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між позивачем та відповідачем зареєстрований шлюб під актовим записом №769.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2019 року у справі №372/2994/18 шлюб між сторонами розірвано.

Після придбання та проведення державної реєстрації будинку на відповідача, спірний будинок зазнав значних змін (реконструкцій), також збільшився у площі, яка наразі становить 198,9 кв.м.

Станом на день вирішення спору, даний реконструйований будинок не введений в експлуатацію.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі №446/1/22 вважає за необхідне зазначити наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект щодо відновлення відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути передбачений законом або договором.

Суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яку прагне досягнути позивач, звертаючись до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 (провадження № 61-697св20), зазначено, що порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

У мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду (пункт 4 частини четвертої статті 265 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, спір виник відносно будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на частини матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (реконструкції) будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та становлять 42,5% від 100% готовності будинку загальною вартістю 814 176 грн. станом на 05 липня 2019 року.

Право власності виникає за наявності певних юридичних фактів, які передбачено цивільним законодавством.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

За правилами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.

За положеннями частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, будівництво на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок було придбано 01жовтня 2009 року та зареєстровано на відповідача. Після придбання спірний будинок зазнав значних змін (реконструкції) і має іншу площу, а саме 198,9 кв.м.

Натомість, у матеріалах справи відсутні докази, що спірний будинок введений в експлуатацію та побудований з належно затвердженим проектом або за наявності документу, що дає право виконувати будівельні роботи. Відтак, є підстави вважати, що спірний будинок є самочинним будівництвом.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Згідно із статтею 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена??(створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

До прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації права власності на цей об`єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно існує право власності лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано у процесі будівництва (абзац 1 частини 3 статті 331 ЦК ).

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Відтак, встановивши, що спірний будинок за адресою АДРЕСА_1 не прийнятий в експлуатацію, реконструкція будинку здійснена без відповідних дозвільних документів і такі обставини сторонами не заперечується, апеляційний суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Отже, у разі здійснення самочинного будівництва неможливо визнати право власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва.

Визнання права власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, використані для самочинного будівництва, є неефективним способом захисту цивільного права, така позовна вимога фактично зводиться до узаконення самочинного будівництва у непередбачений законом спосіб, тобто до визнання права власності, що є неприпустимим, зокрема згідно із статтею 376 ЦК України (постанова Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, провадження № 61-39287св18).

Крім того, суд першої інстанції розглядаючи справу по суті, помилково встановив обставину фактичного спільного проживання сторін у справі в період з 2009 року до 11 грудня 2013 року, оскільки Обухівський районний суд Київської області при розгляді справи № 372/1147/19 вже надавав оцінку цим правовідносинам та встановив факт спільного проживання сторін з 11 грудня 2013 року по 29 травня 2014 року. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на спростування наведених обставин. При цьому, позивач не довів суду належними та допустимими доказами факт спільного проживання сторін у справі однією сім`єю в період з 2009 року до 11 грудня 2013 року, з огляду на перебування відповідача в іншому шлюбі.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав до задоволення позову не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Відповідні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено судам, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Враховуючи відповідні роз`яснення та практику Великої Палати Верховного Суду, оскільки апеляційний суд приходить до висновку щодо наявність підстав до скасування рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 березня 2023 року, то, відповідно додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2023 року також підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено 12 212 грн. 64 коп. судового збору. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню з позивача на її користь у розмірі 12 212 грн. 64 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 березня 2023 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2023 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 12 212 (дванадцять тисяч двісті дванадцять) гривень 64 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 10 листопада 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.