Головуючий у І інстанції Остапчук Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті військового вторгнення Російської Федерації,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Російської Федерації в особі Уряду РФ про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті військового вторгнення Російської Федерації, у якому просили суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 26.10.2022 року, стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі по 100 000,00 грн., яка спричинена внаслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності, а також стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 846 904,96 грн., моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн., на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 1 348 427,92 грн. та моральну шкоду - 300 000,00 грн.

Обгрунтовуючи вимоги, позивачі посилались на те, що ОСОБА_1 є власником 1/3частини квартири площею 57,7 м2, ОСОБА_2 -власником 2/3 частинквартири площею 57,7 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та є власниками майна, яке знаходилося уквартирі.

24.02.2022 року Президент Російської Федерації оголосив про рішення провести спеціальну військову операцію з демілітаризації України, внаслідок чого по всій території України розпочались масові авіаудари, ракетні та артилерійські обстріли військових та мирних об`єктів.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 в Україні з 24.02.2022 року введено воєнний стан. Даний Указ винесено у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

З 24 лютого 2022 року Російська Федерація продовжилаповномасштабне вторгнення на територію України.Частина території, зокрема м. Маріуполь, перебуває в окупації російських військових.

Місто Маріуполь опинилось у зоні запеклих військових дій, було зруйновано багато житлових будинків, об`єктів інфраструктури.

Внаслідок артилерійських обстрілів 27.03.2022 року квартира позивачів була повністю зруйнована через потрапляння снарядів та пожежу, яка виникла внаслідок цього. Був зруйнований і багатоквартирний будинок також. В результаті зазначених подій квартира позивачів має нежилий стан і не може використовуватися ними для подальшого проживання, у зв`язку з чим позивачі позбавленіможливості користуватись квартирою та майном, яке в ньому знаходилось.

Факт пошкодження квартири підтверджується фотографіями квартири після пошкодження та руйнування, поясненнями позивача ОСОБА_1 . Інші докази знищення квартири отримати неможливо у зв`язку із тим, що місто Маріуполь знаходиться на тимчасово окупованій території.

Таким чином, у результаті артилерійських обстрілів під час військового вторгнення Російської Федерації позивачам було спричинено майнову та моральну шкоду. Тому, позивачі вважають, що вина за спричинення їм матеріальної та моральної шкоди лежить на ДержавіУкраїна та Російській Федерації, у зв`язку із чим звернулися до суду із вказаним позовом.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 березня 2023 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди 846 904,96 грн. та у відшкодування моральної шкоди 300 000,00 грн.

Стягнуто з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 у відшкодування майнової шкоди 1 348 427,92 грн. та у відшкодування моральної шкоди 300 000,00 грн.

Стягнуто з Російської Федерації на користь держави судовий збір у розмірі 24810,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просили рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України шкоди в сумі по 100 000,00 грн. внаслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог.

Обгрунтовуючи скаргу, позивачі посилаються на те, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення шкоди, заподіяної внаслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності, є висновок суду про те, що позивачами не надано доказів звернення до органів державної влади щодо відшкодування шкоди за пошкоджене майно у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 326 від 20 березня 2022 року та постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року № 947; таким чином, позовні вимоги в частині відшкодування шкоди з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України задоволенню не підлягають.

Разом з тим, як зазначають апелянти, постанова КМУ від 20 березня 2022 року № 326 регламентує виключно визначення розміру збитків, заподіяних збройною агресією РФ. Наведений нормативний акт взагалі не регламентує можливість отримання шкоди.

При цьому, згідно абз. 2 п.4 постанови КМУ від 18 грудня 2013 року № 947, грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України".

Також апелянти посилаються на те, що на момент подання апеляційної скарги місто Маріуполь знаходиться в окупації, а отже приписи вищенаведеного нормативного акту не можуть бути застосованими щодо правовідносин, які є предметом цього позову.

Крім цього, після ухвалення оскаржуваного рішення набрав чинності Закон України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України».

Відповідно до абз. 2 вступної частини вказаного Закону, дія цього Закону в частині надання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна не поширюється на об`єкти нерухомого майна, що на день набрання чинності Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, знаходилися на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, визначеній відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Тобто, теоретично позивачі мають можливість отримати від держави компенсацію за пошкоджене майно, проте практично це неможливо, оскільки будинок, в якому знаходиться зруйнована квартира, розташований на території, яка на момент подання цієї апеляційної скарги є окупованою. Цей факт унеможливлює визначення того, чи квартира є пошкодженою чи зруйнованою, що унеможливлює оцінку збитків.

Більш того, сайт «Є відновлення», через який здійснюється подання заяв на отримання компенсації за зруйноване житло, містить зауваження про те, що компенсація виплачується за житло, яке знаходиться на неокупованій території.

З огляду на вищенаведене, факт неподання заяви про виплату компенсації не може бути підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з України шкоди за невиконання позитивних обов`язків перед своїм громадянином.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Кабінет Міністрів України проти задоволення скарги позивачів заперечив та просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представник відповідача Кабінету Міністрів України Пальчик М.О. проти задоволення апеляційної скарги позивачів заперечив та просив рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними матеріалами справи.

Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке:

- предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України;

- місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна;

- передбачається, що шкода завдана агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України;

- вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН;

- національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з російською федерацією.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди російської федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.

Російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.

Верховний Суд виходить із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі №490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивачів, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що рішення оскаржено лише в частині відмови у стягненні з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України на користь позивачів моральної шкоди по 100 000,00 грн., відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише у цій частині. Рішення суду в частині задоволених позовних вимог до Російської Федерації апеляційним судом не переглядається, оскільки воно у цій частині не є предметом апеляційного оскарження.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частиниквартири площею 57,7 м2,ОСОБА_2 - власником 2/3 частинквартири площею 57,7 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та є власниками майна, яке знаходилося уквартирі.

Відповідно до Акту про знищення/пошкодження майна, складеного 09.04.2022 року в результаті прямого влучання артилерійської системи збройними силами Російської Федерації в дах багатоповерхового будинку АДРЕСА_2 , зруйновано частину даху багатоквартирного будинку, квартиру і майно за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Повністю згорів дах та його конструкції, міжповерхове перекриття, пошкоджені та частково зруйновані несучі конструкції, зруйновані усі міжкімнатні перегородки, зруйновані інженерні комунікації: газопостачання, водопостачання, опалення, електрика, вентиляція, пошкоджені стіни фасаду будинку, зруйновані вісім міжкімнатних дверей та тринадцять металопластикових вікон. Повністю зруйновано оздоблення будинку ззовні та всередині. Повністю згоріли усі меблі, побутова техніка, комп`ютерна техніка, особисті та цінні речі. Також є інформація, що окупанти хочуть знести цей будинок (а.с.101-104).

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 05.06.2022 року оціночна вартість квартири площею 57,70 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , складає 964568,88 грн. (а.с.22-24).

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні вимог позивачів про стягнення моральної шкоди з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості цих вимог, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Обґрунтовуючи вимоги, позивачіпосилались на спричинення їмматеріальної та моральної шкоди в результаті артилерійських обстрілів під час вторгнення Російської Федерації, внаслідок чого було зруйновано їх будинок, який є непридатним для подальшого проживання та користування.

Також посилались на невиконання Державою Україна покладених на неї позитивних зобов`язань, оскільки Держава Україна знала про військове вторгнення, загрозу мешканцям м. Маріуполя, проте вчасну евакуацію мешканців не забезпечила, тому позивачі не змогли забрати та вивезти навіть своє рухоме майно з квартири. Крім того, Україною досі не розроблений механізм отримання компенсації за зруйноване майно.

Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» передбачають те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Постановою Кабінету Міністрів України № 326 від 20 березня 2022 року затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації,якою визначено, що визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за такими напрямами:

1) людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії Російської Федерації, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг;

2) економічні втрати, пов`язані з людськими втратами, напрям, що включає непрямі економічні втрати, пов`язані із зменшенням чисельності населення та відповідного зменшення економічних показників країни;

3) військові втрати напрям, що включає людські та матеріальні військові втрати і витрати, пов`язані з бойовими діями;

4) втрати, пов`язані із забезпеченням публічної безпеки і порядку, боротьби із злочинністю, безпеки дорожнього руху, напрям, що включає людські та матеріальні втрати і витрати правоохоронних органів, пов`язані із забезпеченням публічної безпеки і порядку, боротьби із злочинністю, забезпеченням безпеки дорожнього руху;

5) втрати житлового фонду і об`єктів житлово-комунального господарства напрям, що включає втрати житлового фонду і об`єктів житлово-комунального господарства, об`єкти незавершеного будівництва житлової нерухомості, дачних і садових будинків, фактичні витрати, здійснені для їх відновлення;

6) втрати земельного фонду напрям, що включає втрати земельного фонду, а також пов`язану з ними упущену вигоду;

7) втрати лісового фонду напрям, що включає втрати лісонасаджень та пов`язані із ними витрати;

8) втрати надр напрям, що включає втрати надр, завдані самовільним їх користуванням, а також шкоду, завдану навколишньому природному середовищу під час самовільного користування надрами;

9) втрати акваторії напрям, що включає втрачену частину територіального моря, виключної морської (економічної) зони та внутрішніх морських вод України в Азовському та Чорному морях.

10) збитки, завдані природно-заповідному фонду, напрям, що включає збитки, завдані територіям та об`єктам природно-заповідного фонду, та пов`язані із ними витрати;

11) втрати інфраструктури транспорту, телекомунікаційної мережі та зв`язку напрям, що включає зруйновані або пошкоджені автомобільні, залізничні шляхи, транспортні розв`язки, телекомунікаційні мережі та інші об`єкти транспортної інфраструктури;

12) втрати енергетичної інфраструктури напрям, що включає зруйновані газо-, нафтопроводи, лінії електропередачі, інші об`єкти енергетичної інфраструктури;

13) втрати культурної спадщини напрям, що включає втрати об`єктів культурної спадщини;

14) економічні втрати підприємств напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності;

15) втрати установ та організацій напрям, що включає втрати установ та організацій усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна;

16) шкода, завдана земельним ресурсам, напрям, що включає шкоду, зумовлену забрудненням і засміченням земельних ресурсів;

17) шкода, завдана атмосферному повітрю, напрям, що включає шкоду, завдану викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря;

18) збитки, завдані водним ресурсам та об`єктам водогосподарської 66 інфраструктури, напрям, що включає забруднення, засмічення, вичерпання та інші дії, які можуть погіршити умови водопостачання, завдати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, погіршення умов існування диких тварин, зниження родючості ґрунтів та інші несприятливі явища внаслідок зміни фізичних і хімічних властивостей вод, зниження їх здатності до природного очищення, порушення гідрологічного і гідрогеологічного режиму вод.

Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики, за погодженням з Мінреінтеграції. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци 8 і 9 підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).

Отже, Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, загибелі цивільних осіб через збройну агресію РФ. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), у яких цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.07.2019 року № 623. Після чого, постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2020 року № 767 до цього Порядку були внесені зміни, якими визначений механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації.

Таким чином доводи позивачів про не розроблення Державою Україна в особі Кабінету Міністрів Україна механізму отримання компенсації за зруйноване майно внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, є необґрунтованими та правильно відхилені судом при ухваленні рішення в частині вимог позивачів до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України.

Правильним також є і висновок суду про те, що пред`являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване майно внаслідок збройної агресії Російської Федерації, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування.

При цьому, відповідно до матеріалів справи позивачами не надано доказів їх звернення до органів державної влади щодо відшкодування шкоди за пошкоджене майно у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 326 від 20 березня 2022 року та постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947.

Крім того, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом, (ст. 1166 ЦК України).

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як відшкодування майнової шкоди, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

До такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 року по справі № 910/378/19, у якій зазначила «тож за змістом наведеної вище норми матеріального права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини. І лише наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди».

Відтак, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв`язку між порушенням зобов`язання та шкодою.

Печерським районним судом міста Києва вірно встановлено, що позивачі не просили захистити право власності на належне їм майно від посягань з боку держави, а відстоювали право на відшкодування шкоди, заподіяної іншими особами, за рахунок Держави України. При цьому, позивачі не надали жодних доказів, які б стосувались розрахунку витрат, заподіяних їм протиправним, на їх думку, невиконанням саме Державою Україна свого позитивного обов`язку щодо ефективного контролю.

За вищенаведених обставин правильним є висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди в частині пред`явлення їх до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України.

Доводи апеляційної скарги позивачів не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивачів з висновками суду. При цьому,докази та обставини, на які посилаються позивачі у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимогв частині стягнення моральної шкоди з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивачів цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції в оскарженій частині без змін, а скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: