КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: №755/6830/21
номер провадження №22-ц/824/674/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних прав:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Мостова Г.І., Слюсар Т.А.

при секретарі Рагушиній І.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивачів - адвоката Мельничук В.В.

представника відповідача - адвоката Харченко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Мельничук Валерії Василівни, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 вересня 2022 року, яка містить в собі заперечення на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року, постановлені під головуванням судді Дніпровського районного суду міста Києва Савлук Т.В.,

у цивільній справі №755/6830/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нікітченко Юлія Миколаївна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 за результатами розгляду якого, просили:

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 об`єкт житлової нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,98 кв.м, на користь законних власників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , проведену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітченко Ю.М. 20 червня 2018 року, номер запису про право власності:26718552, вчинену на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири №1046 від 20 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітченко Ю.М.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що 07 квітня 2000 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах яких діяла їх мати ОСОБА_5 , укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , та зареєстровано право власності у рівних долях за ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . За вказаною адресою позивачі були зареєстровані та проживали до 2009 року. 26 жовтня 2009 року на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали статус дітей позбавлених батьківського піклування та 28 грудня 2009 року на підставі розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації були направлені на проживання, утримання та виховання до СОС «Дитяче містечко». Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація своїм листом за №11-19/53-2077/2 від 10 грудня 2009 року зобов`язала директора ТОВ «Україна житло-сервіс» та начальника ЖРЕО №416 взяти під особистий контроль вищевказану квартиру. 20 червня 2018 року з метою пошуку матері, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийшли до зазначеної квартири, проте потрапити до неї не змоги у зв`язку з чим звернулися до поліції. Під час зібрання документів для підтвердження позивачами права власності на квартиру, останні дізналися про те, що зазначену квартиру 20 червня 2018 року невідома позивачам ОСОБА_4 продала невідомому ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу. Однак, ані позивачі, ані їх законні представники не відчужували дану нерухомість, у зв`язку з чим було відкрито кримінальне провадження. За результатами почеркознавчих досліджень встановлено, що підписи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконані іншими особами. Крім того, позивачі були малолітніми на час вчинення угоди, правочин вчинений без участі органу опіки та піклування, який в силу вимог законодавства є нікчемним.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року клопотання представника відповідача - адвоката Смілянського Ю.М. про поновлення строку для подання до суду відзиву на позов задоволено.

Поновлено відповідачу ОСОБА_3 процесуальний строк для подання відзиву на позов.

Прийнято відзив на позов, який подано представником відповідача - адвокатом Смілянським Ю.М. до суду 30 листопада 2021 року, зареєстрований за вх.№ЕП-14080, з доказами направлення відзиву засобами поштового зв`язку іншим учасникам цивільного процесу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2022 року у задоволені позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Мельничук В.В. подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції щодо поновлення процесуального строку для подання відзиву та судове рішення постановивши нове, за яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказуючи, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо витребування із чужого незаконного володіння частини майна, оскільки позивачі звернулися до суду з вимогою про витребування індивідуально визначеного майна співвласниками якого вони являються. Судом першої інстанції в ході розгляду справи не ставилося жодного питання щодо доказів, якими підтверджується смерть ОСОБА_5 , підпис якої міститься в оспорюваному договорі купівлі-продажу, не вирішувалося питання щодо вступу у справу інших осіб, а саме потенційних спадкоємців, не витребовувалося жодного доказу, який безпосередньо пов`язаний із фактом смерті інших співвласників та можливого виникнення права на майно з підстав спадкування, а також не вчинялося інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

В обґрунтування заперечень на ухвалу зазначаючи, що у матеріалах справи відсутні будь-які відомості про підписання поданого документу, а саме відзиву, електронним цифровим підписом. Крім того, ордер долучений до поданого відзиву оформлений та виданий з порушенням установлених правил його оформлення, відтак вказаний документ поданий та підписаний особою повноваження якої на момент подання не були підтверджені належним чином.

21 лютого 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що відповідач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Зазначаючи, що відповідачі не надали до суду доказів на підтвердження прийняття ними заходів для прийняття спадщини. Відповідач набув у власність спірну квартиру на законних підставах. Відповідач не є фігурантом кримінального провадження на яке посилаються позивачі у позовній заяві. Йому не були відомі обставини вибуття квартири з власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Інші учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у встановленому законом порядку.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами обрано неналежний та неефективний спосіб захисту порушеного права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги в цій частині є похідними та безпосередньо залежать від вирішення питання про витребування майна із чужого незаконного володіння, які задоволенню не підлягають.

Проте погодитися з висновками суду не можна виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення ст.387 ЦК, суди повинні виходити із того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

З наведеного вбачається, що правом на витребування майна з чого незаконного володіння наділені виключно власники такого майна.

Якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України .

Власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц ).

Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Судом при розгляді справи встановлено, що 07 квітня 2000 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (продавці) та ОСОБА_5 , яка діє від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_1 , 1997 року народження, ОСОБА_2 , 1999 року народження, та ОСОБА_6 (покупці) уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т. І а.с. 19).

Із інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 23011 від 15 червня 2018 року вбачається, що згідно даними реєстрових книг Бюро, кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 (в рівних долях) (т. І а.с. 20).

Згідно довідки Дніпровської РДА від 17 липня 2018 року, станом на 04 вересня 2002 року за адресою: АДРЕСА_2 було з 23 травня 2000 року зареєстровано ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (т. І а.с. 21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. І а.с. 24).

14 лютого 2006 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (продавці) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Продаж квартири здійснюється за ціною 464 000 грн. (т. І а.с. 22-23).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2009 року у справі № 2-3105/1-2009р., позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 (т. І а.с. 61-62).

Згідно висновку експерта № 17-3/1477 від 14 листопада 2019 року, підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Продавець» у договорі купівлі-продажу від 14 лютого 2006 року виконаний не ОСОБА_2 ; підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Продавець» у договорі купівлі-продажу від 14 лютого 2006 року виконаний не ОСОБА_1 ; підпис від імені ОСОБА_11 в графі «Приватний нотаріус» у договорі купівлі-продажу від 14 лютого 2006 року виконаний не ОСОБА_11 ; нотаріальний бланк ВСК № 868883, виданий МЮУ не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України (т. І а.с. 25-55).

Згідно відповіді Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, як служби у справах дітей, від 06 квітня 2021 року, органом опіки та піклування не надавався дозвіл на продаж квартири АДРЕСА_1 , де зареєстровані ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. І а.с. 128).

11 червня 2018 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено за ціною 406 100 грн. (т. І а.с. 56-57).

20 червня 2018 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 (т. І а.с. 58-59).

Згідно відповіді Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 квітня 2021 року, останнім не надавався дозвіл на продаж квартири АДРЕСА_1 (т. І а.с. 60).

Розпорядженнями Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 17 грудня 2000 року, малолітнім ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування (т. І а.с. 63, 64).

Згідно довідки ЖРЕО-416 від 16 листопада 2009 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - з 2000 року, ОСОБА_10 з 2003 року, ОСОБА_10 з 2005 року (т. І а.с. 67).

Згідно висновку Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз від 12 лютого 2020 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 14 лютого 2006 року становила 319 321 грн. Ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 20 червня 2018 року становила 987 351 грн. (т. І а.с. 101-114).

З урахуванням вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_6 , були власниками спірної квартири та користувалися нею.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. На момент смерті, вона проживала зі своєю донькою ОСОБА_5 та онуками ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у спірній квартирі, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками Дніпровської РДА від 17 липня 2018 року та ЖРЕО-416 від 16 листопада 2009 року.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 1220 ЦК України внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається спадщина. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст. 46 цього Кодексу).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України)

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно п.п. 3.21, 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

З огляду на наведене, наявні підстави вважати, що ОСОБА_5 , як спадкоємець першої черги, прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_6 , на належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла, про що позивачам стало відомо у травні-червні 2021 року. Доказів на підтвердження прийняття позивачами спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_5 , матеріали справи не містять.

Однак, враховуючи наведені обставини, а саме, що інші співвласники квартири - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 померли, при цьому, доказів на підтвердження того, що будь-які треті особи вступили у спадок після їх смерті, матеріали справи не містять, то позивачі, як співвласники квартири АДРЕСА_1 , на думку колегії суддів, наділені належними повноваженнями заявляти вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, шляхом пред`явлення відповідного позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову з підстав невірно обраного шляху захисту свого порушеного права не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2006 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відчужили на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу від 14 лютого 2006 року.

Так, згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Звертаючись до суду з позовом позивачі виходили з нікчемності укладеного договору.

Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 14 лютого 2006 року, у графі «Підписи продавці» розміщені власноруч проставлені підписи від імені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Однак, станом на день укладення вказаного договору, позивачі перебували у статусі малолітніх осіб, а тому не могли виступати самостійними сторонами договору.

На час укладення договору ( 14 лютого 2006 року) бабуся позивачів - ОСОБА_6 , померла ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а тому не могла вчинити підпис від свого імені, тобто він проставлений іншою особою.

Крім того, згідно висновку експерта № 17-3/1477 від 14 листопада 2019 року, підпис від імені ОСОБА_2 ( матері позивачів) в графі «Продавець» у договорі купівлі-продажу від 14 лютого 2006 року виконаний не ОСОБА_2 ; підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Продавець» у договорі купівлі-продажу від 14 лютого 2006 року виконаний не ОСОБА_1 ; підпис від імені ОСОБА_11 в графі «Приватний нотаріус» у договорі купівлі-продажу від 14 лютого 2006 року виконаний не ОСОБА_11 ; нотаріальний бланк ВСК № 868883, виданий МЮУ не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України.

З вказаного вбачається, що у позивачі була відсутня воля на вибуття спірного майна із їх власності.

Також, судом було оглянуто висновок Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № СЕ-19/111-23/16421-ПЧ від 06 квітня 2023 року наданий представником позивачів, з якого вбачається що підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Покупець» на зворотному боці договору купівлі-продажу квартири від 14 лютого 2006 року, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , виконаний не ОСОБА_4 .

Крім того, як вбачається із довідки ЖРЕО-416 від 16 листопада 2009 року, у квартирі АДРЕСА_1 , станом на дату її відчуження, були зареєстровані, зокрема, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є доньками ОСОБА_5 .

Так, ч. 2 ст. 177 СК України встановлено, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, щодо майна, власником (співвласником) та/або користувачем якого є дитина; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, відмовлятися від належних дитині майнових прав, зобов`язуватися від імені дитини порукою чи видавати письмові зобов`язання.

Правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (ст. 71 цього Кодексу), є нікчемним (ч. 1 ст. 224 ЦК України).

Водночас, як вбачається із відповіді Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, як служби у справах дітей, від 06 квітня 2021 року, органом опіки та піклування не надавався дозвіл на продаж квартири АДРЕСА_1 , де зареєстровані ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вищенаведені у своїй сукупності обставини, свідчать про те, що договір купівлі-продажу квартири від 14 лютого 2006 року, за своєю суттю є нікчемним та не потребує доведенню факту його неправомірності у судовому порядку, в силу закону.

З огляду на наведене, ОСОБА_4 не мала законних підстав відчужувати спірну квартиру на користь відповідача, оскільки не була її власником.

Таким чином, відповідач набув у власність спірну квартиру без належної на те правової підстави, у особи, яка не мала права на її відчуження.

З вказаного слідує, що квартира АДРЕСА_1 вибула із власності позивачів поза їх волею, а відтак, останні можуть розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири укладеного 20 червня 2018 року з ОСОБА_4 .

Згідно протоколу допиту свідка ОСОБА_3 від 27 січня 2021 року, в рамках досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за номером 00000238, останній повідомив слідству, що у 2018 році він не спілкувався особисто з ОСОБА_4 з приводу купівлі-продажу квартири, а побачив її вперше у день підписання договору. ОСОБА_4 була одягнута неохайно та була схожа на особу, яка зловживає спиртними напоями та фактично з ним не розмовляла. Пропозиція щодо купівлі спірної квартири надійшла йому від третіх осіб, які запропонували купити квартиру за низькою ціною. Подальша його комунікація щодо оформлення договору відбувалася з раніше невідомими йому особами, які займалися підготовкою документів для укладення договору та показували нерухомість. При цьому, зі змісту вказаного протоколу не вбачається, що відповідач цікавився про наявність у таких осіб належних повноважень від власника квартири щодо супроводу угоди. Також, зі змісту вказаного протоколу не вбачається, що відповідач попередньо ознайомлювався з правовстановлюючими документами на квартиру. Відповідач вказав, що у день укладення договору, усі документи були готові, йому дали для ознайомлення договір купівлі-продажу, він ознайомився та підписав його. Грошові кошти, які він мав сплатити за договором, передав чоловіку, який схожий на особу ромської національності. Також, зі змісту вказаного протоколу вбачається, що відповідачем були сплачені кошти за договором купівлі-продажу квартири у загальній сумі 13 900 доларів США (т. І а.с. 166-168).

Зі змісту протоколу вбачається, що ОСОБА_3 , як свідка, було повідомлено про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих свідчень, а тому, колегія суддів вважає, що він є належним доказом у справі.

Отже, викладені у протоколі допиту свідка обставини свідчать про те, придбаваючи спірну квартиру у ОСОБА_4 , відповідач не проявив розумну обачність, ознайомившись зі змістом документів, що підтверджують право власності на це майно, підстави його набуття, вартість квартири, яка є значно вищою, ніж ту, за якою її придбав відповідач, і за необхідності отримавши правову допомогу, мав би зважити на такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу, а тому не можна вважати, що за таких обставин мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині витребування майна.

Щодо вимог позивачів про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , слід зазначити наступне.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатами розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльності державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час звернення з позовом у цій справі) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 ст.37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п.2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч.6 ст.37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

Подібні за містом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 759/15179/19.

З огляду на наведене, вимоги позивачів про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, що стосуються заперечень на ухвалу суду від 21 грудня 2021 року, якою відповідачу було поновлено строк на подання відзиву та прийнято його, колегія суддів відхиляє, виходячи з обґрунтованості клопотання представника відповідача щодо пропуску строку на подання відзиву, та з метою забезпечення змагальності сторін та рівних прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки викладені у ньому, не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового, про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір у сумі 11 236 грн. на кожного позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Мельничук Валерії Василівни задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста. Києва від 30 вересня 2022 року скасувати та постановити нове, за яким:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,98 кв.м., на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 11 236 грн. на кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: