___________________________________________________________________________________________________________________
справа № 520/3293/19
провадження № 2/947/55/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2023 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси в одноособовому складі:

суддя Літвінова І.А. - головуючий,

секретар судового засідання помічник судді Молодов В.С. (на підставі розпорядження головуючого у відповідності до ч. 3 ст. 66 ЦПК України),

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Шкоди В.М.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Білої Ж.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одесі цивільну справу № 520/3293/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності,

ВСТАНОВИВ:

18 лютого 2019 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справі присвоєно єдиний унікальний номер 520/3292/19; головуючим визначено суддю Літвінову І.А.

Ухвалою судді від 04.03.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху із встановленням позивачеві строку усунення недоліків.

Позивачем надано уточнену позовну заяву з додатками.

Ухвалою судді від 21.03.2019 року продовжено строк перебування позовної заяви без руху.

Після одержання необхідних відомостей та усунення недоліків позовної заяви відкрито провадження у цивільній справі № 520/3292/19. Розгляд справи призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи, про що 24.07.2019 року судом постановлено відповідну ухвалу. Відповідачу визначено строк на подання відзиву.

Відзив сторони відповідача надійшов до суду 30.09.2019 (а.с. 31 том ІІ). Заперечуючи проти позовних вимог та з метою доведення обставин, які мають значення для вирішення справи (включаючи і допит свідків), позивач поставив питання про зміну порядку розгляду справи зі спрощеного на загальний позовний.

Ухвалою суду від 13.10.2019 року питання щодо зміни порядку розгляду справи зі спрощеного на загальний позовний призначено до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін, зважаючи на положення ч. 5 ст. 4, п. 5 ч. 2 ст. 43, ст.222, п. 8 ч. 3 ст. 274, ч. 4 ст. 277, ч. 5 ст. 279 ЦПК України.

Заслухавши думку учасників справи, враховуючи відсутність заперечень щодо зміни порядку та відмову сторін вирішити питання мирним шляхом, суд протокольною ухвалою від 13.11.2019 року змінив порядок розгляду справи зі спрощеного на загальний позовний та розпочав підготовче провадження із визначенням порядку проведення підготовчого засідання (а.с. 51 том ІІ).

В ході підготовчого провадження крім інших процесуальних дій, судом вирішено питання про допит заявлених сторонами свідків та 23.07.2020 року проведено виїзне судове засідання по огляду спірного об`єкту (а.с. 102 104 том ІІ).

17.11.2020 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження закрито. Справу призначено до розгляду по суті (а.с.116-117 том ІІ).

В ході пояснень позивача, остання підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі та визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя матеріали обладнання тощо, використані в процесі будівництва частини житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з коридору «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухні «1-2» площею 15,5 кв. м.; санвузлу т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; коридору т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; тамбуру т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м.; гаражу під літ. «О»; визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину матеріалів обладнання тощо, використаних в процесі будівництва частини житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з коридору «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухні «1-2» площею 15,5 кв. м.; санвузлу т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; коридору т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; тамбуру т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м.; гаражу під літ. «О».

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що після реєстрації шлюбу у 1998 році з ОСОБА_3 вони спільно з народженою у цьому ж році дитиною проживали за адресою. АДРЕСА_2 . В 2003 році ОСОБА_3 набув за договором дарування право власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 59,5 кв.м. за цією адресою, і протягом 2004-2005 року спільними зусиллями подружжя ОСОБА_4 було реконструйовано 16/100 частин житлового будинку за адресою в АДРЕСА_2 , в наслідок чого значно збільшилася площа та вартість майна. У 2005 році виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності на 16/100 частини спірного домоволодіння на ім`я ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу у 2008 році ОСОБА_1 з дитиною продовжувала певний час проживати за цією адресою. У 2016 році був одержаний висновок про визначення порядку користування спірною частиною житлового будинку. ОСОБА_3 право позивача на спірне майно не визнав, вважаючи його особистою приватною власністю. Сторони не домовились про порядок поділу майна, у зв`язку з чим реалізація права позивача може бути здійснена виключно у судовому порядку.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 114 ЦПК України, передбачено, що позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Враховуючи те, що майно знаходиться у Київському районі м. Одеси, зазначений спір підсудний Київському районному суду м. Одеси.

Відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючи на те, що колишня дружина не була причетна до зведення спірного будинку.

Відповідач зазначив що спірний житловий будинок він збудував разом із своїми родичами, а будівельні матеріали останній знаходив на вулицях міста та смітниках, які потім використовував для будівництва. Позивачка на час будівництва спірного будинку перебувала у відпустці по догляді за спільною із відповідачем дитиною, тому жодним чином не мала ні матеріальної ні фізичної можливості приділяти увагу будівництву спірної будівлі. Висновок, на який посилається позивачка відповідач вважає таким, що не підтверджує її причетність до будівництва спірної будівлі, а тому не може бути прийнятим судом як доказ на обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Шкодіна Л.В. позов підтримали в повному обсязі, відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача адвокат Біла Ж.Г. проти позову повністю заперечували та просили відмовити у його задоволенні за недоведеністю обставин справи.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позову виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 , 1978 р.н., та ОСОБА_3 , 1978 р.н., зареєстровано у Київському відділі реєстрації актів цивільного стану м. Одеси 14 березня 1998 року (а.с. 8 звор. том І).

Після реєстрації шлюбу позивачка вселилася до відповідача в частину будинку де він мешкав («квартиру АДРЕСА_4 та складалася із двох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 59,5 кв. м, житловою 25,9 кв.м, а саме т.п. «1-1» - коридор площею 6,6 кв.м., т.м. «1-2» - кухня площею 16,0 кв.м., т.м. «1-3» - кухня площею 11,0 кв.м., т.м. «1-4» житлова площа 10,9 кв.м., т.м. «1-5» - житлова площа 15,0 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час перебування у шлюбі, у подружжя ОСОБА_4 народилася донька ОСОБА_5 , що підтверджено свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Київської райадміністрації виконкому Одеської міської ради 06 травня 1998 року (актовий запис про народження № 475 від 06.05.1998 року).

Позивачка із спільною з відповідачем дитиною проживали разом де у різний період були за реєстровані: ОСОБА_3 з 21.03.2014 року, адреса реєстрації: АДРЕСА_2 (а.с. 163 том І); ОСОБА_1 та їх дочка ОСОБА_6 з 14.12.2005 року, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с. 7 звор. том І; а.с. 164 том І). До цього часу адреси реєстрації місця проживання у сторін та їх дитини не змінилися.

Право власності на квартиру АДРЕСА_4 відповідач набув під час шлюбу 08.12.2003 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяною І.А., реєстр. номером 11567 (а.с. 15 том І).

За вказаним договором на час дарування квартира складалася в цілому з двох житлових кімнат і загальних приміщень загальною площею 59,9 кв.м., корисною площею 25,9 кв.м.

Зважаючи на положення п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України це майно, як майно набуте ОСОБА_3 за час шлюбу, але на підставі договору дарування є його особистою приватною власністю та розподілу не підлягає. Вказані положення Сімейного кодексу України з 01.01.2003 року діють у незмінній редакції.

В подальшому частина будинку по АДРЕСА_2 , де проживало подружжя ОСОБА_4 з дитиною було реконструйоване.

Зазначається, що реконструкцією будівель вважається проведення будівельних робіт в цілях зміни існуючих техніко-економічних показників об`єкту і підвищення ефективності його використання, що передбачають: реорганізацію об`єкта, зміну геометричних розмірів і технічних показників, капітальне будівництво, прибудови, надбудови, розбирання та посилення тримальних конструкцій, переобладнання горищного приміщення під мансарду, будівництво та реконструкцію інженерних систем і комунікацій тощо.

Під час перебування у шлюбі у період 2004-2005 роки за адресою в АДРЕСА_2 , було проведено реконструкцію 16/100 частин житлового будинку, які на той час відповідно до технічної документації складалися з житлової кімнати т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м., житлової кімнати т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м. житлової кімнати т.п. «1-4» площею 12,7 кв.м., та житлової кімнати т.п. «1-5» площею 15,0 кв.м., коридору т.п. «1-1» площею 13,9 кв.м., кухні т.п. «1-2» площею 15,5 кв.м., санвузла т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м., коридору т.п. «1-7» площею 4,7 кв. м., тамбуру т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м., гаражу під літ. «О», сарай під літ. «П», сарай під літ. «Д», вбиральня під літ. «Е», гараж під літ. «Л», мостіння т.п. «І-VІІ», огорожа т.п. № 1-16.

Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 559 від 28.04.2005 року було присвоєно статус «домоволодіння» квартирам АДРЕСА_3 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 . Виконавчим комітетом Одеської міської ради 03.08.2005 року відповідачу було видано свідоцтво про право власності на 16/100 частини спірного домоволодіння.

Сімейні стосунки між сторонами не склалися. Шлюб між сторонами було розірвано, про що 21 жовтня 2008 року в Книзі реєстрації розірвань шлюбів Київського відділу реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис за № 775. Свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 видане 10.12.2009 року.

До розірвання шлюбу роботи по зведенню будівлі та проведенню ремонтних робіт проводилися подружжям сумісно та на загальні кошти сторін, що підтверджується кошторисами та квитанціями про набуття матеріалів та іншими доказами, які подано до позову, в тому числі висновком № 09-03/16 від 09.03.2016 року про визначення порядку користування 16/100 спірного житлового будинку.

Отже, у частині спірного житлового будинку АДРЕСА_2 було зведено нові приміщення: коридор т.п. «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухню «1-2» площею 15,5 кв. м.; санвузол т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; коридор т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.; житлову кімнату т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.; житлову кімнату т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; тамбур т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м.; гараж під літ. «О», сарай під літ. «П».

Відповідно до висновку № 09-03/16 від 09.03.2016 року, складеному спеціалістом в галузі будівельно-технічного дослідження про визначення порядку користування 16/100 частиною житлового будинку за адресою в АДРЕСА_2 :

1). Ступінь будівельної готовності, реконструйованих 16/100 домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 складає 100%.

2). Ринкова вартість (без ПДВ) 16/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , без врахування вартості земельної ділянки складає: Ср=45134 у.о. або 1 205 073 грн., за курсом НБУ на дату оцінки 18.03.2016 року 26,6999 грн. за 1 дол. США.

3). Вартість будівельно-монтажних робіт (з урахуванням індексів зміни вартості будівельно-монтажних робіт), використаних будівельних матеріалів і експлуатації машин і механізмів при здійсненні реконструкції 16/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: квартири АДРЕСА_3 , яка складається з коридору «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухні «1-2» площею 15,5 кв. м.; санвузлу т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; коридору т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.;, житлової кімнати т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; тамбуру т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м.; гаражу під літ. «О» (гараж у висновку було помилково вказано під літ. «Н») на 01.09.2004 року відповідно зведеного кошторисного розрахунку (Додаток № 1) складає 46 800 грн.

4). Пропонується наступний варіант порядку користування 16/100 домоволодіння, зокрема кв. АДРЕСА_3 загальною площею 105,7 кв.м., згідно якого:

- 1 особі виділити житлову кімнату т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.; житлову кімнату т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; коридор т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.

- 2 особі виділити житлову кімнату т.п. «1-4» площею 10,9 кв.м.; житлову кімнату т.п. «1-5» площею 15,0 кв.м.; кухню т.п. «1-3» площею 11,0 кв.м.; тамбур т.п. «1-1-« площею 3,2 кв.м.

- в спільне користування виділити нежитлові і підсобні приміщення: коридор т.п. «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухня т.п. «1-2» площею 15,5 кв.м.; санвузол т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; гараж під літ «О».

В ході пояснень позивача ОСОБА_1 остання підтримала свої остаточно уточнені позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі, та визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя матеріали обладнання тощо, використані в процесі будівництва частини житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з коридору «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухні «1-2» площею 15,5 кв. м.; санвузлу т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; коридору т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.;, житлової кімнати т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; тамбуру т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м.; гаражу під літ. «О»; визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину матеріалів обладнання тощо, використаних в процесі будівництва частини житлового будинку та господарських будівель і споруд розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з коридору «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухні «1-2» площею 15,5 кв. м.; санвузлу т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; коридору т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; тамбуру т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м.; гаражу під літ. «О».

Відповідно до ст. 331 ЦК Україну право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Верховний суд України у своїй постанові від 07.09.2016 р. по справі № 6-47цс1б, зробив правовий висновок, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз ст.ст. 60, 63, 69 СК України та ст.ст. 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Таким чином, якщо спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивач позбавлений можливості здійснити будь-які дії, що перешкоджає йому реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною 1 ст. 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Сторонами шлюбний договір, або будь-які інші договори щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка, а також щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не укладалися.

Статтею 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України вказано, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України передбачено способи та порядок поділу. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Сторони не домовились про порядок поділу майна, у зв`язку з чим реалізація прав позивача може бути здійснено виключно у судовому порядку.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

У частині третій статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відійшла від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, якою по суті суд відійшов від раніше визначеної правової позиції щодо необхідності доведення, за які кошти подружжя набуто майно. Згідно з наведеним висновком Верховного Суду України зазначено, що діє презумпція спільності майна подружжя і особа, яка це заперечує, повинна цю презумпцію спростувати.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 607/13289/16-ц (касаційне провадження № 61-29948св18) та з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 756/13581/16-ц (касаційне провадження № 61-34274св18).

Суд ставиться критично до тверджень відповідача щодо недоведеності позивачкою обставин справи про участь у будівництві спірного будинку, адже останні ґрунтуються на припущеннях та не спростовують наявний у матеріалах справи доказів позивачки, а твердження відповідача є у протиріч із зазначеною практикою Верхового суду.

Стосовно заявленого відповідачем спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне:

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі№ 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).

За приписми статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Позивачка звернулась із зазначеним позовом в межах строків, передбачених ч. 2 ст. 72 СК України, оскільки після розірвання шлюбу остання продовжувала проживати та користуватись спірним будинком, а про порушене її право дізналась з моменту звернення до експерта в 2016 році, так як остання дізналась про можливість поділу матеріалів обладнання, використаних в процесі будівництва, оскільки спірний будинок мав статус незавершеного будівництва. Крім того, ОСОБА_1 раніше зверталася до суду із позовом до відповідача про розподіл майна подружжя із іншими позовними вимогами, включаючи встановлення порядку користування житловими приміщеннями.

Ст. 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 Цивільного кодексу України.

Згідно з нормою ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ст. 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 Цивільного кодексу України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України).

За ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України).

У Цивільному кодексі України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч. 1 ст. 346, ст. ст. 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (ст.. 331), «об`єкт будівництва» (ст.ст. 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такі правові висновки міститься у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 та від 7 вересня 2016 року № 6-47цс16.

Аналогічний правовий висновок міститься також у постановах Верховного Суду від 27.03.2019 року при розгляді справи №397/290/14-ц та 28.01.2019 року при розгляді справи № 607/2790/15-ц.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст. ст.1, 3, 7, 8, 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 15, 16, 182, 316 - 319, 321, 328, 331, 355, 368, 369, 372, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 5, 78, 79 - 81, 86, 89, 120, 131, 132, 152, 158 Земельного кодексу України, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 206, 223, 258, 259, 263-265, 266, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) задовольнити.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ; АДРЕСА_2 ) набутими у період шлюбу з 2004 по 2005 роки матеріали обладнання тощо, використані в процесі будівництва частини житлового будинку та господарських будівель і споруд розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з коридору «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухні «1-2» площею 15,5 кв. м.; санвузлу т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; коридору т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.;, житлової кімнати т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; тамбуру т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м.; гаражу під літ. «О».

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на половину тобто частину матеріалів обладнання тощо, використаних в процесі будівництва частини житлового будинку та господарських будівель і споруд розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з коридору «1-1» площею 13,9 кв.м.; кухні «1-2» площею 15,5 кв. м.; санвузлу т.п. «1-6» площею 3,3 кв.м.; коридору т.п. «1-7» площею 4,7 кв.м.; житлової кімнати т.п. «1-8» площею 12,7 кв.м.;, житлової кімнати т.п. «1-9» площею 15,5 кв.м.; тамбуру т.п. «1-10» площею 3,2 кв.м.; гаражу під літ. «О».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий Літвінова І. А.