ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 757/46668/20-ц

провадження № 61-5221св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мінаєв Дмитро Дмитрович, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року у складі судді Ільєвої Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року у складі колегії суддів: Немировської О. В.,

Махлай Л. Д., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про визнання незаконним, скасування наказу та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

2. Позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що наказом відповідача

від 15 березня 2019 року № 540/ос він був призначений на посаду головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Департаменту економічної та інформаційної безпеки Одеського регіонального управління

АТ «Укрзалізниця» з посадовим окладом 11 890 грн.

3. 24 вересня 2020 року на його адресу надійшов лист за підписами директора та заступника директора Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики, в додатках до якого був наказ від 18 вересня 2020 року

№ 1895/ос, про звільнення із 23 вересня 2020 року через відмову від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

4. Вважає, що наказ про звільнення є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки звільнення проведено без урахування статей 42, 49-2 КЗпП України, йому не були запропоновані всі наявні на підприємстві посади, зокрема

у новоствореному апараті директора з економічної та інформаційної безпеки, не враховано його переважне право на залишення на роботі.

5. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 18 вересня 2020 року № 1895/ос про звільнення його з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця»; поновити його на цій посаді; стягнути з АТ «Укрзалізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

6. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня

2022 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ

від 18 вересня 2020 року № 1895/ос про звільнення ОСОБА_1 з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця». Поновлено його на посаді головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця». Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 123 753,87 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць та поновлення на роботі.

7. Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з того, що

15 липня 2020 року позивачу було вручено два повідомлення про наступне звільнення, де зазначено різні підстави для звільнення, що створило

стан правової невизначеності, в тому числі ускладнило вибір належного способу захисту порушеного права.

8. Відмовляючи у стягнення витрат позивача на правову допомогу суд вказав, що довідка, видана адвокатом на підтвердження отримання коштів від клієнта не є документом, який свідчить про оплату юридичних послуг.

9. Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва

від 08 листопада 2022 року допущено негайне виконання рішення суду

від 23 серпня 2022 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за жовтень 2020 року в розмірі 13 285,44 грн.

10. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року виправлено описки в рішенні суду від 23 серпня 2022 року. Зазначено, що в описовій частині правильною є назва структурного підрозділу в якому працював ОСОБА_1 , а саме: «відділ технічного захисту інформації та інформаційної безпеки Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки

АТ «Укрзалізниця». У другому та третьому абзацах резолютивної частини рішення правильним є: «Визнати незаконним та скасувати наказ № 1895/ос від 18.09.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного фахівця відділу технічного захисту інформації та інформаційної безпеки Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця». Поновити ОСОБА_1 на посаді головного фахівця відділу технічного захисту інформації та інформаційної безпеки Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця».

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

11. Постановою Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Мінаєва Д. Д. залишено без задоволення. Апеляційну скаргу представника АТ «Укрзалізниця»задоволено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові. Вирішено питання розподілу судових витрат.

12. Відмовивши в позові, апеляційний суд виходив з того, щозвільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а саме

із письмовим попередженням за два місяці про зміну істотних умов праці,

а позивач не погодився на продовження роботи у змінених умовах. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд розцінив як похідні від вимог про поновлення на роботі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Мінаєв Д. Д., просить оскаржені судові рішення скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, ухваливши нове судове рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про звільнення ОСОБА_1 , поновити останнього на займаній посаді та стягнути 295 442,88 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судові витрати.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

14. 12 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мінаєв Д. Д. подав касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду

від 23 березня 2023 року.

15. Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

16. Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

17. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду 16 січня 2019 року у справі № 582/1001/15-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, Верховного Суду

від 14 грудня 2022 року у справі № 757/46713/20, від 29 вересня 2022 року

у справі № 465/6963/20, від 14 вересня 2022 року у справі № 317/181/19,

від 11 вересня 2020 року у справі № 215/2330/19, від 11 травня 2021 року

у справі № 317/182/19, від 03 травня 2022 року у справі № 317/183/19,

від 21 липня 2021 року у справі № 754/16470/19, від 09 січня 2023 року

у справі № 757/46673/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

18. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не міг продовжувати роботу за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, натомість йому була запропонована нова посада. Тому зміни істотних умов праці не відбулося, а звільнення за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України є неправомірним.

19. Однак суд першої інстанції не навів розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу, не звернув уваги, що наданий позивачем розрахунок зроблений станом на 15 серпня 2021 року, а не на день ухвалення рішення

у справі.

20. Стверджує, що апеляційний суд помилково скасував рішення районного суду щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі, а крім того суди необґрунтовано відмовили у відшкодуванні витрат на правничу допомогу.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

21. У травні 2023 року АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість постанови апеляційного суду, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

22. Вважає, що доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені судом апеляційної інстанції. Крім того у касаційній скарзі не зазначено які норми матеріального права неправильно застосовано судом апеляційної інстанції чи які норми процесуального права порушені.

23. Підставою для звільнення позивача стала його відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

24. Суди встановили, що в АТ «Укрзалізниця» відбулися зміни в організації виробництва і праці, а саме ліквідація Департаменту економічної та інформаційної безпеки, що було підставою для зміни істотних умов праці працівників при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і повністю відповідає частині третій статті 32 КЗпП України.

25. Під час звільнення позивача були дотримані вимоги частин третьої, четвертої статті 32, пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

26. Доводи касаційної скарги, що майбутнє скорочення посади, яку обіймав ОСОБА_1 , виключає можливість зміни йому істотних умов праці, при умові, що він продовжує працювати за тією ж посадою, є помилковими, оскільки жодного доказу на підтвердження того, що посада, яку обіймав позивач фактично була скорочена, матеріали справи не містять.

27. Позивач звільнений з роботи з іншої ніж за пунктом 1 статті 40 КЗпП України правової підстави, а саме у зв`язку з відмовою від продовження роботи в нових умовах за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

28. Факт вручення позивачу повідомлення від 15 липня 2020 року № 294 про скорочення посади не стосується обставин цієї справи та предмета доказування. Крім того, вказане повідомлення не отримало практичної реалізації та вичерпало своє юридичне значення в момент звільнення позивача за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

29. Суд першої інстанції не надав правової оцінки змісту довідки

від 08 вересня 2021 року № 73 та не навів розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

30. Розмір витрат на правничу допомогу не підтверджений належними та допустимими доказами, а заявлений розмір цих витрат в сумі 15 000 грн

є необґрунтованим, не відповідає обсягу фактично наданих послуг

і виконаних робіт, а також часу витраченому адвокатом на надання послуг.

Обставини справи, встановлені судами

31. 21 липня 2020 року ОСОБА_1 , вручене повідомлення № ЦПК-293, за підписом директора департаменту з управління персоналом та соціальної політики АТ «Укрзалізниця», про те, що Департамент економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця»ліквідовано, а посада, яку він обіймає підлягає скороченню відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. При цьому запропоновано іншу роботу, а саме переведення на посаду інженера-електроніка 2 категорії відділу технічного обслуговування термінального обладнання виробничий підрозділ «Одеська залізниця» філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр» з посадовим окладом

7 645 грн та доведено, що у випадку відмови від запропонованої посади можливе розірвання трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

32. 21 липня 2020 року ОСОБА_1 вручено повідомлення № ЦПК-294 про зміну істотних умов праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва

і праці, а саме встановлення іншого посадового окладу в розмірі 4 723 грн; запровадження режиму неповного робочого часу, що здійснюватиметься

у режимі неповного робочого дня протягом чотирьох годин з 8:00 год

до 12:00 год, з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу.У разі відмови (ненадання згоди) від продовження роботи в нових умовах, трудовий договір з працівником буде припинено за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку на підставі статті 44 КЗпП України.

33. Із вказаними повідомленнями ОСОБА_1 ознайомився, однак вказав про свою незгоду з посиланням на порушення, зокрема, вимог частини третьої статті 32 КЗпП України.

34. Наказом від 18 вересня 2020 року № 1895/ос ОСОБА_1 звільнено з роботи із 23 вересня 2020 року на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

35. 24 вересня 2020 року позивачу направлено лист щодо необхідності отримання трудової книжки та ознайомлення з наказом про звільнення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

36. Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

37. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

38. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

39. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

40. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю

є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення,

а також сприяння у збереженні роботи.

41. Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

42. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією,

а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

43. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 32 КЗпП України у зв`язку

із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

44. Отже, припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва

і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо).

45. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 761/11887/15-ц зроблено висновок, що звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від продовження роботи

у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору. […] підставою для звільнення працівника за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України є його відмова від продовження роботи в нових умовах праці після спливу двомісячного строку з часу ознайомлення з відповідним повідомленням.

46. Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці (див. постанову Верховного Суду України від 23 березня 2016 року № 6-2748цс15).

47. Аналізуючи наведені норми права, можна дійти висновку, що зміна істотних умов праці відбувається за тією самою посадою, у тій самій установі, де працівник працював до такої зміни. Пропозиція обійняти інші посади не

є зміною істотних умов праці.

48. Переглядаючи судові рішення у подібній справі № 757/46713/20 про поновлення на роботі, за позовом працівника відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця», а також у подібній справі № 465/6963/20 про поновлення на роботі, за позовом працівника відділу економічної безпеки та запобігання корупції Львівського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця», звільнених за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, Верховний Суд у постановах від 14 грудня 2022 року та

від 29 вересня 2022 року звертав увагу, що факт скорочення посади сам по собі виключає звільнення за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки відсутні передбачені частиною третьою статті 32 КЗпП України обставини. Про визначену частиною третьою статті 32 КЗпП України зміну істотних умов праці та, відповідно, припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України можливо говорити тоді, коли посада працівника не скорочується, а лише змінюються істотні умови праці за цією посадою.

49. Зазначене також узгоджується із висновками викладеними

у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі

№ 215/2330/19, від 11 травня 2021 року у справі № 317/182/19-ц,

від 14 вересня 2022 року у справі № 317/181/19.

50. Повідомленням від 15 липня 2020 року № ЦПК-293позивача поінформовано про ліквідацію Департаменту економічної та інформаційної безпеки AT «Укрзалізниця», скорочення займаної ним посади та запропоновано посаду інженера-електроніка 2 категорії відділу технічного обслуговування термінального обладнання виробничий підрозділ «Одеська залізниця» філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр»

з посадовим окладом - 7 645 грн.

51. Натомість у повідомленні від 15 липня 2020 року № ЦПК-293 йдеться про зміну істотних умов праці, а саме оплати праці та тривалості робочого часу. При цьому позивача попереджено про звільнення за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України у разі незгоди продовжувати роботу в нових умовах.

52. Таким чином ОСОБА_1 в один день попереджено про звільнення з двох різних підстав (пункт 1 частини першої статті 40 та пункт 6 частини першої статті 36 КЗпП України).

53. Верховний Суд звертає увагу, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, зокрема й шляхом умисного створення ситуації правової невизначеності. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів трудових правовідносин належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

54. Суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази встановив, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, у тому числі шляхом скорочення чисельності та штату працівників, що підтверджено наявними в справі рішенням правління товариства, змінами до штатного розпису, ліквідацією підрозділу (департаменту) в якому працював позивач, повідомленням про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням посади, яку він обіймав.

55. Враховуючи наведене, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, проведено всупереч вимогам трудового законодавства, наказ про його звільнення є незаконним і підлягає скасуванню, а позивач поновленню на попередній роботі.

56. Суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову в позові.

57. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

58. Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

59. У матеріалах справи наявні розрахунки заробітної плати, платіжні доручення про оплату праці, роздруківки про банківські операції про зарахування заробітної плати за червень-вересень 2020 року, довідка про доходи, які містять належну та достатню інформацію, необхідну для розрахунку середнього заробітку позивача.

60. Крім того, позивач надавав власні розрахунки датовані 14 вересня

2021 року та 15 серпня 2022 року, зокрема останній наданий на вимогу суду, що підтверджено протоколом судового засідання від 15 серпня 2022 року.

61. Відповідно до наданих розрахунків позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 123 753,87 грн, тому суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги наданий позивачем розрахунок, вказавши про це в рішенні від 23 серпня 2022 року.

62. Цим спростовані узагальнені доводи касаційної скарги щодо неправильного вирішення судом першої інстанції вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

63. Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов загалом обґрунтованого висновку про визнання незаконним та скасування наказу від 18 вересня 2020 року №1895/ос про звільнення ОСОБА_1 , поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

64. Разом із тим суд першої інстанції помилково відмовив у стягненні витрат на правову допомогу.

65. Позивач на підтвердження своїх витрат на правничу допомогу

у позовній заяві навів попередній орієнтовний розрахунок таких витрат,

а в подальшому на їх підтвердження надав договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі послуг від 19 серпня 2022 року та довідку адвоката про отримання від ОСОБА_1 коштів в сумі 15 000 грн.

66. Вказаних документів достатньо для вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу.

67. Заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу в сумі 15 000 грн є співмірним зі складністю справи та її значенням для позивача, обсягом виконаних адвокатом робіт та наданих послуг.

68. Посилання суду першої інстанції на те, що довідка, видана адвокатом не є документом, який підтверджує оплату витрат на правову допомогу суперечить висновку Верховного Суду у постанові від 02 грудня 2021 року

в справі № 280/5176/20, згідно з яким адвокат може видати клієнту на його вимогу документ (квитанція, довідка тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

69. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи заявника, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, знайшли своє часткове підтвердження.

70. Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо

в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

71. Згідно пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

72. Частиною четвертою статті 412 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

73. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

74. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити

з урахуванням мотивів цієї постанови Верховного Суду.

75. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просив здійснити розподіл витрат

в розмірі 6 000 грн на правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи судом касаційної інстанції.

76. На підтвердження вказаних витрат ОСОБА_1 надав договір про надання правової допомоги укладений із адвокатом Мінаєвим Д. Д., акт приймання-передачі послуг від 05 червня 2023 року на загальну суму

6 000 грн, квитанцію про переказ коштів в сумі 6 000 грн.

77. Враховуючи часткове задоволення касаційної скарги, обсяг виконаних адвокатом робіт та наданих послуг, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги ОСОБА_1 щодо компенсації витрат на правничу допомогу в суді касаційної інстанції підлягають частковому задоволенню на суму 3 000 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мінаєв Дмитро Дмитрович, задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року скасувати.

3. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня

2022 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові Верховного Суду.

4. Абзац п`ятий резолютивної частини рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року після слів «Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок вісім) грн 80 коп.» доповнити словами «та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн».

5. В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва

від 23 серпня 2022 року залишити без змін.

6. Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця»на користь ОСОБА_1 3 000 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович