КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/7098/22 Головуючий у І інстанціїЧередніченко Н.П.
Провадження №22-ц/824/9720/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

ІменемУкраїни

08 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складіколегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - Лисака Олександра Миколайовича та Чернігівської обласної прокуратури на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями органів досудового слідства, прокуратури та суду,

УСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 22 березня 2013 року СУ УМВС України в Чернігівській області були внесені відомості до ЄРДР № 0000084 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України за фактом вимагання неправомірної вигоди у ОСОБА_3 заступником начальника відділу Держземагенства в Ріпкинському районі Чернігівської області ОСОБА_1.

В подальшому, 28 травня 2013 року СУ УМВС України в Чернігівській області були внесені відомості до ЄРДР № за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, за фактом вимагання позивачем спільно із керівником проектної організації ОСОБА_4 неправомірної вигоди за погодження документів у ОСОБА_5 .

Постановою прокуратури Чернігівської області від 30 травня 2013 року матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000084 та матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № були об`єднані в одне провадження за №0000084 про що були внесені відомості до ЄРДР.

Крім того, 04 липня 2013 року до ЄРДС були внесені відомості за №0000173 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України за фактом одержання ОСОБА_1 від ОСОБА_4 в якості неправомірної вигоди грошові кошти в сумі 2400,00 грн, які ОСОБА_1 вимагав від нього за погодження проектів землеустрою.

Постановою прокурора Чернігівської області від 05 липня 2013 року, матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000084 та матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000173 були об`єднані в одне провадження за №0000084, про що були внесені відомості до ЄРДС.

05 липня 2013 року позивача було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, а 06 вересня 2013 року позивачу було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 вересня 2013 року, був накладений арешт на майно позивача, а саме на 1500,00 доларів США, та на грошові кошти в сумі 700,00 грн, які були вилучені в ході проведення обшуку 03 липня 2013 року службового кабінету позивача.

Крім того, ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 вересня 2013 року, відносно позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покладено строком на два місяці обов`язки.

27 вересня 2013 року позивача було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

27 вересня 2013 року позивачу було повідомлено про завершення досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №0000084 від 22 березня 2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

Позивач в позові вказував, що з 26 березня 2013 року по 11 серпня 2013 року на підставі ухвал Апеляційного суду Чернігівської області проводились негласні слідчі (розшукові) дії щодо останнього.

01 жовтня 2013 року прокурором Чернігівської області у кримінальному провадженні було затверджено обвинувальний акт відносно позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, який було направлено для розгляду до Ріпкинського районного суду Чернігівської області.

Вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2015 року, було визнано невинуватим ОСОБА_1 та виправдано за ч. 4 ст. 368 КК України, у зв`язку із недоведеністю вчинення обвинуваченим цього злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 27 серпня 2015 року, вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2015 року скасовано та призначено новий розгляд кримінального проваджена у суді першої інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 вересня 2015 року, справу було направлено за підсудністю до Чернігівського районного суду Чернігівської області.

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 березня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 18 травня 2018 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 16 травня 2019 року ОСОБА_1 було визнано невинуватим та виправдано за ч. 4 ст. 368 КК України в редакції Закону від 18 квітня 2013 року № 221-VII, у зв`язку із недоведеністю вчинення обвинувачем цього злочину.

Наведене свідчить, що впродовж тривалого часу позивач безпідставно обвинувачувався у вчиненні злочину, внаслідок незаконних рішень та дій органів досудового слідства, прокуратури та суду позивача було обмежено у правах та свободах, гарантованих законом. Під час перебування справи в провадженні суду відбулось 57 судових засідань, де позивач доводив свою невинуватість за п`ятьма епізодами висунутого обвинувачення. Обвинувачення позивача впродовж тривалого часу у тяжкому корупційному злочині завдало останньому приниження його честі, гідності, престижу та ділової репутації, а також моральних переживань.

Посилаючись на викладене, позивач зазначав про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури та суду, яку оцінив в розмірі 2 000 000,00 грн, тому просив стягнути на свою користь з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку, а також судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 670 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою звернувся представник ОСОБА_1 - Лисак О.М. , який, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не враховано в повній мірі висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової психологічної експертизи від 05 січня 2023 року за №31635/22-61, в якому обґрунтовано завдання моральної шкоди позивачу незаконним кримінальним переслідуванням в розмірі грошової компенсації, що становить 162 мінімальні заробітні плати, що установлені на момент розгляду справи.

На думку представника ОСОБА_1 - Лисака О.М. , суд першої інстанції не в повній мірі врахував розумність та справедливість розміру призначеної компенсації у співрозмірності із заподіяною позивачу шкодою, викликаною глибиною та тривалістю моральних страждань, пов`язаних із перебуванням останнього протягом тривалого періоду часу під слідством та судом, що безумовно призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.

Крім того, ОСОБА_1 більше п`яти років був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканність, що призвело до позбавлення його нормального способу життя, реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з близькими та рідними, а також інших негативних наслідків.

Вказує на те, що ускладнились спілкування і взаємостосунки позивача з оточуючими людьми, які дізнавшись про обвинувачення у тяжкому злочині, пов`язаному з хабарництвом, відразу припиняли будь-які відносини з останнім.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - Лисак О.М. посилається на практику Верховного Суду, на правові позиції, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду та висновки викладенні в рішеннях ЄСПЛ.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Чернігівська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На думку Чернігівської обласної прокуратури, оскаржуване рішення, в частині задоволених вимог, постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема ст. ст. 23 ЦК України, ст. ст. З, 4, 11, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», та з грубим порушенням норм процесуального права, а саме: ст. ст. 51, 77-80, 89, 133, 137, 263, 264 ЦПК України, без повного з`ясування усіх фактичних обставин справи та надання належної правової оцінки наявним на підтвердження їх доведеності доказам, що в їх сукупності мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що даний позов не підсудний Голосіївському районному суду м. Києва, оскільки виправдувальний вирок було винесено Чернігівським районним судом Чернігівської області, а відтак саме до вказаного суду за вимогами закону має бути поданий даний позов.

Чернігівська обласна прокуратура вказує на те, що позивачем не наведено конкретних та суттєвих обставин, не зазначено в чому саме виразилась моральна шкода та не надано достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань.

Також матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду відносно позивача. Ухвалення судом виправдувального вироку є результатом реалізації сторонами принципу змагальності, встановлених КПК України, а не наслідком незаконних дій під час досудового розслідування.

Пред`явлений розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним та ніякими доказами об`єктивно не підтверджений, що свідчить про відсутність підстав для його стягнення.

Крім того, в апеляційній скарзі звернуто увагу на пропуск позивачем строків позовної давності щодо вимог про стягнення моральної шкоди, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

08 серпня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від Головного управління Національної поліції в Чернігівській області надійшов відзив на апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури, в якому представник Головного управління Національної поліції в Чернігівській області - О. Стаценко просить задовольнити апеляційну скаргу та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відзив обґрунтований тим, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювана шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. А відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Позивачем не подано суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження доводів про заподіяння останньому поліцейськими моральної шкоди, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою, як і не обґрунтовано сам розмір моральної шкоди.

На думку Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, дана справа повинна розглядатися в Чернігівському районному суді, так як кримінальне провадження було закрито Чернігівським районним судом Чернігівської області.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Лисак О.М. підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив задовольнити її, а в задоволенні апеляційної скарги Чернігівської обласної прокуратури відмовити.

Представник Чернігівської обласної прокуратури - Котляр Т.М. підтримала доводи апеляційної скарги прокуратури та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у даній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, висловивши свої заперечення щодо задоволення апеляційної скарги позивача.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційних скаргах та (або) відзивах на них. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу Головного управління Держземагенства у Чернігівській області від 18 березня 2013 року № 136-к, ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника начальника Відділу Держземагенства у Ріпкинському районі Чернігівської області з присвоєним 12 рангом державного службовця в порядку переведення з відповідної посади заступника начальника Відділу Держземагенства у Ріпкинському районі Чернігівської області.

Наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 05 вересня 2013 року, ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника Відділу Держземагенства у Ріпкинському районі Чернігівської області в порядку переведення для подальшої роботи в Управлінні Держземагенства у Броварському районі Київської області відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України.

22 березня 2013 року СУ УМВС України в Чернігівській області були внесені відомості до ЄРДР № 0000084 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України за фактом вимагання неправомірної вигоди у ОСОБА_3 заступником начальника відділу Держземагенства в Ріпкинському районі Чернігівської області ОСОБА_1.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 26 березня 2013 року, було надано дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії стосовно ОСОБА_1 шляхом здійснення його аудіо та відеоконтролю, на строк до двох місяців.

Крім того, ухвалами Апеляційного суду Чернігівської області було надано дозвіл на проведення ряду інших негласних слідчих дій щодо ОСОБА_1 .

В подальшому, 28 травня 2013 року СУ УМВС України в Чернігівській області були внесені відомості до ЄРДР № за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, за фактом вимагання ОСОБА_1 спільно із керівником проектної організації ОСОБА_4 неправомірної вигоди за погодження документів у ОСОБА_5 .

Постановою прокуратури Чернігівської області від 30 травня 2013 року матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000084 та матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №, були об`єднані в одне провадження за №0000084, про що були внесені відомості до ЄРДР.

Крім того, 04 липня 2013 року до ЄРДС були внесені відомості за №0000173 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України за фактом одержання ОСОБА_1 від ОСОБА_4 в якості неправомірної вигоди грошові кошти в сумі 2400,00 грн, які ОСОБА_1 вимагав від нього за погодження проектів землеустрою.

Постановою прокурора Чернігівської області від 05 липня 2013 року, матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000084 та матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000173, були об`єднані в одне провадження за №0000084, про що були внесені відомості до ЄРДС.

03 липня 2013 року в службовому кабінеті заступника начальника відділу Держземагенства в Ріпкинському районі Чернігівської області ОСОБА_1. був проведений розшук, а також було проведено огляд місця події, в ході якого було оглянуто автомобіль ОСОБА_4

04 липня 2013 року позивача було госпіталізовано до лікарні із гіпертонічною хворобою, про що свідчить копія виписки із медичної карти стаціонарного хворого.

05 липня 2013 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, а 06 вересня 2013 року позивачу було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 вересня 2013 року, був накладений арешт на майно позивача, а саме на 1500,00 доларів США, та на грошові кошти в сумі 700,00 грн, які були вилучені в ході проведення обшуку 03 липня 2013 року службового кабінету позивача.

Крім того, ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 вересня 2013 року, відносно позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покладено строком на два місяці обов`язки.

В подальшому, 27 вересня 2013 року позивача було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

27 вересня 2013 року позивачу було повідомлено про завершення досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №0000084 від 22 березня 2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

01 жовтня 2013 року прокурором Чернігівської області у кримінальному провадженні було затверджено обвинувальний акт відносно позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, який було направлено для розгляду до Ріпкинського районного суду Чернігівської області.

Вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2015 року, ОСОБА_1 було визнано невинуватим по всьому обсягу пред`явленого йому обвинувачення та виправдано за ч. 4 ст. 368 КК України

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 27 серпня 2015 року, вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2015 року було скасовано та призначено новий розгляд кримінального проваджена у суді першої інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 вересня 2015 року, кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за № 0000084 від 22 березня 2013 року по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України було направлено за підсудністю до Чернігівського районного суду Чернігівської області.

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 березня 2017 року у справі № 748/2651/15-к, ОСОБА_1 було визнано невинуватим по всьому обсягу пред`явленого йому обвинувачення та виправдано за ч. 4 ст. 368 КК України (в редакції відповідно до Закону від 18 квітня 2013 року № 221-VII).

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 18 травня 2018 року, вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 березня 2017 року було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 травня 2019 року, ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 18 травня 2018 року було залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції врахував обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних з перебування позивача протягом тривалого періоду часу під слідством та судом, що безумовно призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, та з огляду на висновки експерта щодо розміру грошової компенсації за завдану моральну шкоду позивачу, з урахуванням засад розумності та справедливості, прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом (в даному випадку 494683,25 грн), та вважав за необхідне визначити його в сумі 670000,00 грн (100 мінімальних заробітних плат на момент розгляду справи).

Колегіясуддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Коженмає право на відшкодування за рахунокдержави чиорганів місцевогосамоврядуванняматеріальної та моральноїшкоди, завданоїнезаконнимирішеннями, діямичи бездіяльністюорганів державноївлади, органівмісцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 КонституціїУкраїни).

Якщо шкоду завданофізичній особівнаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальноївідповідальності, незаконного застосуваннязапобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративногостягнення у виглядіарешту абовиправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежновід вини органу державноївлади, органу владиАвтономноїРеспублікиКрим, органу місцевогосамоврядування, фізичноїабо юридичної особи, яка її завдала (п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України).

Шкода, завдана фізичнійособі внаслідокїї незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладенняадміністративногостягнення у виглядіарешту чивиправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязінезалежно від вини посадових і службових осіб органу, щоз дійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичнійособі незаконнимидіями органу, щоздійснює оперативно-розшуковудіяльність, досудоверозслідування, прокуратуриабо суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.1-2ст.1176 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадяниновінезаконнимидіями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудовогорозслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадяниновівнаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненнікримінальногоправопорушення, незаконного взяття і тримання підвартою, незаконного проведення в ходікримінальногопровадженняобшуку, виїмки, незаконного накладенняарешту на майно, незаконного відстороненнявід роботи (посади) та інших процесуальнихдій, що обмежують права громадянина.

Згідно з п. 2 ч.1ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадяниновінезаконнимидіями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриттякримінальногопровадження за відсутністюподії кримінальногоправопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушенняабо невстановленнямдостатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостейїх отримати.

Відповідно до п. 5 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодуванняшкоди, завданоїгромадяниновіне законнимидія миорганів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудовогорозслідування, прокуратури і суду» у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадяниновівідшкодовується моральна шкода.

Відшкодуванняшкоди у випадках, передбачених п.1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральноїшкоди провадиться у разі, коли незаконні діїорганів, щоздійснюють оперативно-розшуковудіяльність, досудоверозслідування, прокуратури і суду завдалиморальної втратигромадянинові, призвели до порушенняйого нормальнихжиттєвих зв`язків, вимагають відньогододатковихзусиль для організаціїсвого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадяниновівнаслідок фізичногочи психічноговпливу, щопризвело до погіршенняабо позбавленняможливостейреалізації ним своїхзвичок і бажань, погіршеннявідносин з оточуючими людьми, іншихнегативнихнаслідків морального характеру (ч.1, 5, 6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадяниновінезаконнимидіями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудовогорозслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з ч. 2, 3ст.13 Закону України «Про порядок відшкодуванняшкоди, завданоїгромадяниновінезаконнимидіями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудовогорозслідування, прокуратури і суду» розмірвідшкодуванняморальної шкодивизначається з урахуваннямобставин справи в межах, встановлених цивільнимзаконодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Колегія суддів враховує, що оцінка моральної шкоди є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOVv. BULGARIA», § 62, заява № 68490/01).

Спеціальніпідстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратуриабо суду, визначеніст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупністьцих умов і є підставоюпокладенняцивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконнимирішеннями, діямичи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчиненнянезаконнихдій, вичерпнийперелік яких наведено у ч. 1ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладенняадміністративногостягнення у виглядіарешту чивиправних робіт.

Порядок відшкодування такоїшкоди визначається законом (ч. 7ст.1176 ЦК України). Цим законом є Закон України «Про порядок відшкодуванняшкоди, завданоїгромадяниновінезаконнимидіями органівдізнання, досудовогослідства, прокуратури і суду», якимпередбачено, щорозмір відшкодуванняморальної шкодивизначається з урахуваннямобставин справи, але за час незаконного перебування громадянинапід слідствомчи судом вінмає бути не меншимоднієї мінімальноїзаробітної плати за коженмісяцьперебуванняпідслідствомабо судом.

Викладенедає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодуванняморальної шкодивизначаються у кратному співвідношенні до мінімального розмірузаробітної плати, суд при вирішеннізазначеногопитання маєвиходити з такого розмірумінімальноїзаробітної плати, який є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальнимрозміром, щогарантований державою, а суд, враховуючиобставини конкретноїсправи, вправізастосувати й більшийрозмір відшкодування.

Подібноговисновку дійшовВерховний Суд у постановахвід 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21).

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд можезбільшити розмірвідшкодування, максимальноїмежі розміруморальної шкоди Законом України «Про порядок відшкодуванняшкоди, завданоїгромадяниновінезаконнимидіями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудовогорозслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21).

Частково задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції, застосувавши ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також врахувавши висновок експертів КНІДСЕ від 05.01.2023 року № 31635/22-61, з урахуванням засад розумності та справедливості, прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом (в даному випадку 494 683,25 грн), та вважав за необхідне визначити його в сумі 670 000,00 грн (100 мінімальних заробітних плат на момент розгляду справи), правильно зазначивши, що така сума буде справедливою сатисфакцією потерпілій особі внаслідок дій неправомірного характеру з боку посадових осіб органів державної влади.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача про те, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не дав оцінки експертному висновку КНДІСЕ від 05 січня 2023 року № 31635/22-61, який було проведено на замовлення позивача, відповідно до якого експертами було встановлено розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду останньому в розмірі 162 мінімальні заробітні плати, що установлені на момент розгляду справи, оскільки при визначенні розміру завданої ОСОБА_1 моральної шкоди судом першої інстанції враховано висновок експертів, однак вірно зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача, як потерпілої особи, і не повинен призводити до його збагачення.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ст. 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Надаючи оцінку висновку експертів КНДІСЕ від 05 січня 2023 року №31635/22-61 в сукупності з іншими доказами, апеляційний суд виходить із того, що розрахунки грошової компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру і ступеня моральних страждань, а визначений судом першої інстанції позивачу розмір моральної шкоди, який становить 670 000,00 грн, відповідає засадам верховенства права, вимогам розумності, виваженості і справедливості.

При цьому, апеляційний суд, виходить також з того, що особливості кримінального провадження, яке розглядалось відносно позивача, його тривалість та зусилля, які були докладені позивачем для доведення своєї невинуватості, не свідчать про необхідність збільшення розміру моральної шкоди. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Доводи апеляційної скарги Чернігівської обласної прокуратури про те, що даний позов має розглядатись виключно судом, яким було ухвалено виправдувальний вирок, суд до уваги не приймає, оскільки, такі посилання не ґрунтуються на вимогах закону та суперечать вимогам ч. 4 ст. 28 ЦПК України, відповідно до якої позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Крім того, оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи судом першої інстанції з порушенням правил територіальної підсудності, колегія суддів звертає увагу, що Чернігівська обласна прокуратура не просить скасувати рішення суду першої інстанції і направити справу на новий розгляд за підсудністю до Чернігівського районного суду Чернігівської області, а просить скасувати рішення суду і відмовити у задоволенні позову.

Тобто, метою апеляційного оскарження не є розгляд справи повноважним судом з дотриманням правил територіальної підсудності, оцінка цим судом доводів сторін і ухвалення рішення по суті спору, а метою апеляційного оскарження є саме відмова у задоволенні позову незалежно від того, який суд ухвалював рішення по суті спору.

Колегія суддів дійшла висновку, що за наведених обставин, скасування судом апеляційної інстанції рішення суду по суті спору з підстав порушення правил територіальної підсудності з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції за підсудністю поставило б під загрозу сутність гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту протягом розумного строку, а відтак - порушенням ст. 6 Конвенції, оскільки вказана категорія спорів стосується поновлення, наскільки це можливо, прав людини, порушених саме органами примусу самої держави та суду.

Стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах із цивільних питань (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдерпроти Сполученого Королівства»). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним: воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може обмежуватись таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалья Гомес де ла Торре протии Іспанії»).

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливістьо скаржити діяння, що становить втручання у її права (див. рішення від 04 грудня 1995 року «Белле протии Франції»).

Як вказує ЄСПЛ, у п. 1 ст. 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» ("Golder v. the United Kingdom") від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» ("Stanev v. Bulgaria") від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» ("Bulanov and Kupchik v. Ukraine", заяви N 7714/06 та N 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» ("Andriyevska v. Ukraine", заява N 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» ("Mosendz v. Ukraine", заява N 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» ("Shestopalova v. Ukraine", заява N 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Таким чином, з огляду на наведену вище аргументацію, судова колегія доходить висновку, що не може бути скасоване рішення суду першої інстанції з підстав порушення правил територіальної підсудності.

Подібні по своїй суті висновки висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17.

Крім того, колегія суддів при оцінці доводів апеляційної скарги, також бере до уваги, що апелянтом не наводиться аргументів щодо відсутності фактів, які давали б суду першої інстанції дійти висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, передбаченої Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди є таким, що встановлений законом, з урахуванням засад розумності та справедливості.

При цьому законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при його визначенні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем доведено, що він зазнав незаконного втручання у своє особисте життя, переніс тяжкі емоційні хвилювання та стрес через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності.

Зазначене негативно вплинуло на ділову репутацію ОСОБА_1 та потребуєдодаткових зусиль для їївідновлення.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокуратури про допущення судом першої інстанції порушення процесуальних норм в частині підсудності цього спору ніяким чином не вплинули на зроблені судом висновки і не призвели до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів, не відступаючи від висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2017 року у справі № 6-2885цс16 та в постановах Верховного Суду від 04 лютого 2019 року у справі № 752/19717/15-ц, від 31 жовтня 2022 року у справі № 461/2891/21, з метою забезпечити позивачу право на судовий захист та справедливий судовий розгляд вважає за можливе залишити в силі судове рішення першої інстанції, який розглянув дану справу з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Щодо доводів апеляційної скарги Чернігівської обласної прокуратури про те, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом судова колегія критично відноситься, так як за приписами ст. 268 ЦК України, строки позовноїдавності на пред`явленіпозивачем вимоги не поширюються, а тому твердження сторонни відповідача про наявністьпідстав для застосування строків позовної давності не ґрунтуються на вимогах закону та задоволенню не підлягають.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказане, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - Лисака О.М. та апеляційна скарга Чернігівської обласної прокуратури не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - Лисака Олександра Миколайовича та Чернігівської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня їїприйняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягомтридцяти днів.

Якщо в судовому засіданнібуло оголошено лише вступну та резолютивнучастини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішенняпитання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.