КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4001/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 1 вересня 2022 року (суддя Савлук Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни про стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

у листопаді 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 28 875грн 08 коп., моральну шкоду в розмірі 100 000грн та судові витрати по справі.

Мотивуючі позовні вимоги, позивачка зазначала, що з жовтня 2019 року з її заробітної плати відраховувалася частина суми на виконання постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. від 21 жовтня 2019 року, винесеної у межах виконавчого провадження № 60266950, яке було розпочате на підставі виконавчого напису № 22219, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С., про стягнення з неї на користь АТ «Перший український міжнародний банк» заборгованості в розмірі 48 766грн 96 коп., яка в неї ніколи не виникала.

Позивачка посилалася на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 3 серпня 2020 року у справі № 640/14881/20 зазначену постанову приватного виконавця визнано протиправною та скасовано, а виконавчий документ 27 серпня 2020 року повернуто стягувачу без прийняття до виконання. Однак, з моменту відкриття виконавчого провадження № 60266950, а саме з жовтня 2019 року по серпень 2020 року з її заробітної плати вирахувано 24 166грн 94 коп., а також із листопада 2019 року по вересень 2020 року стягнуто 5789грн 15 коп. з її пенсії.

Позивачка зазначала, що з метою повернення безпідставно стягнутих грошових коштів, вона звернулась з відповідною вимогою до відповідача, в результаті чого їй було перераховано 4 081грн 01 коп., а у листі від 22 жовтня 2020 року відповідач роз`яснила, що вказана сума коштів становить основну винагороду приватного виконавця, а для отримання решти грошових коштів їй необхідно звернутися до стягувача.

Позивачка вважала, що оскільки грошові кошти стягувались з неї безпосередньо на рахунок відповідача на підставі скасованої постанови, то такі кошти є безпідставно набутими в розмінні ст. 1212 ЦК України та мають бути відшкодовані відповідачем в повному обсязі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, позивачка

посилалася на те, що своїми діями відповідачка завдала їй значної моральної шкоди, що полягала у пережитих душевних хвилюваннях та стражданнях, які вплинули на стан її здоров`я та звичний спосіб життя.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 1 вересня 2022 року у задоволені позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповно встановлені судом обставин справи, надання неправильної оцінки доказам, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права.

Позивачка зазначала, що з неї на користь приватного виконавця без достатньої правової підстави були стягнуті грошові кошти, саме неправомірні дії відповідача призвели до необґрунтованого стягнення з неї цих коштів, оскільки приватний виконавець не повинен був приймати виконавчий документ до виконання.

Позивачка вважає, що відповідач у справі визначений вірно, оскільки саме дії останньої перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із втратою нею частини своїх доходів, а подальші дії відповідача з грошовими коштами, а саме перерахування їх на рахунок АТ «Перший український міжнародний банк», не мають правового значення, оскільки вони були отримані відповідачем незаконно.

Крім цього позивачка зазначає, що відповідачка, як суб`єкт на якого покладено виконання функцій держави, несе відповідальність за моральну шкоду, заподіяну її незаконними діями, а відтак неправомірне стягнення частини її доходів є негативним фактором, що заподіяв їй моральну шкоду, виникнення якої прямо пов`язано із неправомірною діяльністю відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що приватний виконавець не є належним відповідачем у даній справі в частині позовних вимог про повернення коштів, а відтак застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України є неможливим, оскільки вказаною нормою закону регулюється право на повернення майна виключно від особи, яка його утримує без достатніх правових підстав.

Також приватний виконавець зазначає, що позивачкою не доведено та не підтверджено належними доказами факт завдання їй моральної шкоди, не конкретизовано в чому саме полягала втрата нею нормальних життєвих зв`язків та як це вплинуло на стан її здоров`я та звичайний спосіб життя, а також не обґрунтовано заявлений розмір моральної шкоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. від 9 жовтня 2019 року на підставі виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.М. 20 вересня 2019 року, відкрито виконавче провадження № 60266950 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший український міжнародний банк» заборгованості в розмірі 48 766грн 96 коп. (с.с. 10).

Постановою приватного виконавця Клітченко О.А. від 21 жовтня 2019 року звернуто стягнення на доходи ОСОБА_1 (с.с. 9).

Постановою приватного виконавця Клітченко О.А. від 9 жовтня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 4 876грн 70коп. основної винагороди (с.с.11).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 3 серпня 2020 року у справі № 640/14881/20 визнані протиправними дії приватного виконавця виконавчого

округу міста Київ Клітченко О.А. щодо винесення постанови від 9 жовтня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 60266950 та про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 21 жовтня 2019 року, вказані постанови визнані протиправними та скасовані (с.с.12-14).

На підставі зазначеного судового рішення, постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. від 27 серпня 2020 року скасовано постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 21 жовтня 2019 року у виконавчому провадженні № 60266950 (с.с.15), 27 серпня 2020 року виконавчий документ повернуто стягувачу без прийняття до виконання (с.с. 16).

25 вересня 2020 року приватним виконавцем Клітченко О.А перераховано позивачці 400грн, 509,22грн та 3 171,79грн (с.с.19-21).

Відповідно до довідки від 3 вересня 2020 року, виданої Філією - Житомирським обласним управлінням АТ «Ощадбанк», за період з жовтня 2019 року по серпень 2020 року із заробітної плати ОСОБА_1 на підставі постанови приватного виконавця від 21 жовтня 2019 року, винесеної в межах виконавчого провадження № 60266950, на користь АТ «Перший Український міжнародний банк» утримано 24 166,94грн (с.с.17).

Згідно довідки Коростишівського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 10 вересня 2020 року за період із листопада 2019 року по вересень 2020 року з пенсії ОСОБА_1 , на підставі постанови приватного виконавця від 21 жовтня 2019 року, винесеної в межах виконавчого провадження № 60266950, було утримано 5 789,15грн (с.с.18).

Листом приватного виконавця Клітченко О.А. від 22 жовтня 2020 року позивачку повідомлено, що 25 вересня 2020 року їй повернуті грошові кошти, отримані приватним виконавцем як основну винагороду та витрати виконавчого провадження, решта коштів були перераховані стягувачу, до якого позивачка повинна звернутися для повернення грошових коштів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що стягнена на підставі постанови приватного виконавця сума згідно виконавчого напису нотаріуса не є шкодою у розумінні ст. 22 ЦК України, а правові підстави для застосування положень ст. 1212 ЦК України до правовідносин, які виникли між сторонами відсутні, а тому приватний виконавець не є належним відповідачем за позовними вимогами про повернення коштів, які стягнуті з боржника в межах процедури виконавчого провадження.

Також суд зазначив, що позивачкою не надано доказів заподіяння їй моральної шкоди діями приватного виконавця та не доведено причинний зв`язок між протиправністю дій приватного виконавця та моральною шкодою.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 Верховний Суд роз`яснив наступне.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює

зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту ст.1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу ст.1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція ст.1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в

момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнута, або з очікуванням, яке не справдилося.

За обставинами даної справи встановлено, що приватний виконавець Клітченко О.А. здійснювала виконавчі дії для виконання виконавчого напису нотаріуса, яким з ОСОБА_1 стягнуто на користь АТ «Перший український міжнародний банк» заборгованість у розмірі 48 766,96грн.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що приватний виконавець Клітченко О.А. в межах здійснення виконавчого провадження не набуває та не може зберегти жодного майна, в тому числі і грошових коштів, які стягуються з боржника на користь стягувача, оскільки здійснює виконавчі дії по перерахуванню стягувачу грошових коштів, які стягнені з боржника.

Отже, правових підстав для стягнення з приватного виконавця грошових коштів, які були стягнені з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший український міжнародний банк», на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України не має.

Доводи апеляційної скарги, що стягнуті грошові кошти на користь виконавця на підставі незаконних постанов, скасованих судом, це кошти стягнені без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню незалежно від наявності виконавчого документа, колегія суддів вважає безпідставними.

З наданих суду документів вбачається, що приватний виконавець Клітченко О.А. здійснювала виконання виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший український міжнародний банк» і скасування постанови про відкриття виконавчого провадження не є підставою для висновку про те, що виконавчий напис нотаріуса є неправомірним або не підлягає виконанню.

Подальше прийняття судом рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконання, на що посилається позивачка у апеляційній скарзі, не є підставою для стягнення грошових коштів саме з приватного виконавця, так як суду не надано доказів, що стягненні з позивачки грошові кошти утримуються приватним виконавцем.

З матеріалів справи вбачається, що приватним виконавцем Клітченко О.А. у зв`язку із скасуванням постанови про відкриття виконавчого провадження були повернуті позивачці грошові кошти, стягнуті з неї, як основна винагорода приватного виконавця та витрати виконавчого провадження. Решта грошових коштів стягненні з позивачки, як борг на користь АТ «Перший український міжнародний банк».

При цьому, позивачка не позбавлена можливості захистити свої права у разі наявності підстав для висновку, що стягувач отримав грошові кошти без правової підстави або виконавчий напис, на підставі якого були стягненні грошові кошти, визнаний таким, що не підлягає виконанню, звернувшись з відповідною вимогою до стягувача.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що перерахування приватним виконавцем грошових коштів на користь стягувача правового значення не мають, так як сам факт незаконності дій приватного виконавця є підтвердженням незаконності отримання нею

грошових коштів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки положення статті 1212 ЦК України передбачають, що особа зобов`язана повернути майно, яке вона безпідставно набула. Як вже зазначалося, приватний виконавець не набуває майно, зокрема, грошові кошти, які стягуються на користь стягувача, а здійснює тільки виконавчі дії, які передбачають стягнення грошових коштів з боржника та перерахування їх на користь стягувача.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог, заявлених до приватного виконавця Клітченко О.А. на підставі статті 1212 ЦК України.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 3 серпня 2020 року у справі № 640/14881/20 дії приватного виконавця Клітченко О.А. щодо винесення постанов від 9 жовтня 2019 року про відкриття виконавчого провадження та від 21 жовтня 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника визнані протиправними, а самі постанови скасовано.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, протиправність дій приватного виконавця Клітченко О.А. при здійсненні виконавчих дій у виконавчому провадженні стосовно боржника ОСОБА_1 встановлена судовим рішенням.

Таким чином, позивачка повинна була довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між діями відповідачки та завданою їй моральною шкодою.

Позивачка зазначала, що неправомірні дії відповідачки задали їй моральну шкоду, яка полягала у постійних душевних переживаннях стосовно матеріального забезпечення, порушення нормального способу життя, необхідність звертатися до суду за захистом свого порушеного права, необхідність повернення грошей.

Колегія суддів вважає, що необхідність звернення позивачки за захистом своїх порушених прав до суду, є підставою для висновку, що позивачка повинна була докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав, що підтверджує наявність причинного зв`язку між неправомірними діями відповідача і наслідками, про які зазначала позивачка.

Отже, позивачка має правові підстави для відшкодування завданої їй моральної

шкоди неправомірними діями приватного виконавця Клітченко О.А.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Виходячи з положень ст. 23, 1167 ЦК України та враховуючи характер і обсяг страждань, які зазнала позивачка, надані нею докази у підтвердження цих позовних вимог, колегія суддів вважає, що справедливим розміром компенсації заподіяної моральної шкоди буде сума 1000грн.

При цьому колегія суддів звертає увагу на помилковість посилань позивачки у апеляційній скарзі на те, що приватний виконавець має спеціальний статус суб`єкта, на якого покладено виконання функцій держави, оскільки відповідно до статті 16 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності, а тому правових підстав для застосування положень статей 1173 та 1174 ЦК України при вирішенні даного спору не має.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 1 вересня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук