Провадження № 22-ц/801/1928/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 рокуСправа № 127/30345/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Якименко М. М., Сала Т. Б.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької окружної прокуратури, Вінницької обласної прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Першої вінницької державної нотаріальної контори, про звільнення майна з-під арешту, зобов`язання вчинити дії,

за апеляційною скаргою Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 31 липня 2023 року у м. Вінниці суддею цього суду Борисюк І.Е., дата складання його повного тексту 02 серпня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Вінницької окружної прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Першої вінницької державної нотаріальної контори, про звільнення майна з-під арешту, зобов`язання вчинити дії.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 належить частки у праві власності на кв. АДРЕСА_1 . Іншим співвласником цієї квартири був її чоловік ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті чоловіка вона звернулась до Третьої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її чоловіка, однак 06 вересня 2022 року нотаріусом було повідомлено позивача про наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно накладеного арешту на цю квартиру, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину на дане майно.

Також згодом позивач дізналась, що 29 лютого 2000 року у рамках кримінального провадження по факту вчинення злочину ОСОБА_3 (племінником померлого ОСОБА_2 ), який станом на вказану дату був прописаний за вище зазначеною адресою, було зупинено усі дії щодо прописки-виписки громадян у вказаній квартирі. 03 квітня 2000 року вироком Ленінського районного суду у справі №1-11/2000 ОСОБА_3 був засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 229-6 КК України. 19 квітня 2000 року Прокуратурою м. Вінниці направлено повідомлення № 207/к на ім`я начальника відділу приватизації житла Вінницького міського виконкому народних депутатів про зняття заборони на рух документів по приватизації кв. АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 засуджений ОСОБА_3 помер.

Арешт на указану квартиру був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 20 липня 2007 року за реєстраційним номером обтяження 5336234 на підставі повідомлення Прокуратури м. Вінниці № 207/к від 29 лютого 2000 року.

Пославшись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд звільнити з-під арешту частки згаданої вище квартири, а також зобов`язати Першу вінницьку державну нотаріальну контору виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про даний арешт.

08 травня 2023 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області клопотання представника позивача про залучення до участі у справі співвідповідача задоволено. Залучено до участі у справі в якості співвідповідача Вінницьку обласну прокуратуру.

31 липня 2023 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позов задоволено частково. Звільнено з-під арешту вище вказану квартиру, який накладений на підставі повідомлення Прокуратури м. Вінниці № 207/к від 29 лютого 2000 року, реєстраційний номер обтяження 5336234. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням в частині задоволених позовних вимог, Вінницька обласна прокуратура, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Зокрема скаржник посилається на те, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту свого права; Вінницька обласна прокуратура є неналежним відповідачем у даній справі; рішення посадової особи органу прокуратури про застосування обмежень щодо загаданої вище квартири скасоване, отже чинності не має; у даному випадку має місце накладення арешту на підставі неналежного документу державним реєстратором, а не наявність невстановленого арешту, який за даних обставин після 14 грудня 1999 року не міг бути накладений.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача адвокат Стягайло О.П. просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване в певній частині рішення - без змін, указуючи на те, що арешт на квартиру було накладено на підставі повідомлення органу прокуратури у кримінальній справі, розпочатій і завершеній на підставі положень КПК 1960 року; питання про зняття арешту з майна після завершення кримінального провадження вирішене не було; позивачу належить частка у праві власності на квартиру, яка є предметом спору та на яку накладено арешт, а також претендує успадкувати іншу частку після смерті свого чоловіка.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 26 жовтня 1999 року слідчим Ленінського РВ м. Вінниці було порушено кримінальну справу № 99320712 по обвинуваченню ОСОБА_3 за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 229-6 КК України, за результатами чого слідчим було затверджено обвинувальний висновок та направлено його до суду (а. с. 19-21).

29 лютого 2000 року Прокуратурою м. Вінниці адресовано повідомлення №207/к начальнику паспортного столу з проханням не проводити ніяких дій по прописці/виписці громадян до кв. АДРЕСА_1 , де прописаний був громадянин ОСОБА_3 , до особового розпорядження (а.с. 15)

19 квітня 2000 року Прокуратурою м. Вінниці направлено повідомлення № 207/к на ім`я начальника відділу приватизації житла Вінницького міського виконкому народних депутатів про зняття заборони на рух документів по приватизації вищевказаної квартири, в якій прописані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 15).

05 квітня 2001 року Ленінським районним судом м. Вінниці видана довідка №к-1, з якої видно, що ОСОБА_3 було засуджено цим судом 03 квітня 2000 року по ст. 229-6 КК України до трьох років позбавлення волі(а. с. 16)

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 11 червня 2001 року (а. с. 17).

30 грудня 2008 року ОСОБА_5 уклала шлюб із ОСОБА_2 , після укладення шлюбу вона змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_1 », що вбачається із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від тієї ж дати (а. с. 25).

01 грудня 2011 року Виконавчим комітетом Вінницької міської ради посвідчено, що кв. АДРЕСА_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дійсно належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме по частки кожному (а. с. 27).

29 січня 2012 року КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» створено витяг про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по частки у праві власності на кв. АДРЕСА_1 (а. с. 28).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим того ж дня (а. с. 26).

06 вересня 2022 року Третьою вінницькою державною нотаріальною конторою надана відповідь ОСОБА_1 за №953/02-14 про наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно накладеного арешту на кв. АДРЕСА_1 , що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину на дане майно до зняття арешту (а. с. 22).

06 вересня 2022 року сформовано витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з якого видно, що 20 липня 2007 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою здійснено запис про обтяження - арешт кв. АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_3 на праві власності, на підставі повідомлення Прокуратури м. Вінниці № 207/к від 29 лютого 2000 року, реєстраційний номер обтяження 5336234. Також з даного витягу вбачається, що 29 січня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право спільної часткової власності на згадану вище квартиру, зокрема кожному співвласнику належить частки у праві власності на неї (а. с. 24).

03 жовтня 2022 року Вінницьким міським судом Вінницької області надано відповідь 05-06/34/2022 про те, що кримінальна справа № 1-11/2000 за обвинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 229-6 КК України, знищена за закінченням терміну зберігання, у суді зберігається лише оригінал вироку Ленінського районного суду м. Вінниці у цій справі від 03 квітня 2000 року (а. с. 18).

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Згідно абз. 1 п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на квартиру, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою ст. 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі ст. 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. За змістом ч. 3 ст. 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у ч. 1 ст. 214 КПК України 1960 року.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Під час розгляду справи апеляційний суд керується тим, що арешт на спірне майно у цій справі було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (ч. 1 ст. 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (ч. 6 ст. 126).

Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював.

Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, позивач не набувала процесуального становища підозрюваної, обвинуваченої, а як користувач майна чинним на той час кримінально-процесуальним законом не була наділена процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) зазначено, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

У постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що: «нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження».

Встановивши, що наявність зареєстрованого обтяження нерухомого майна за відсутності правових підстав для цього порушує законні права позивача на вільне володіння, користування та розпорядження зазначеним майном як власника, а також, що у зв`язку з цим у позивача існують перешкоди для оформлення своїх спадкових прав у нотаріальному порядку як спадкоємця, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом звільнення з-під арешту указаної вище квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту свого права колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків; відшкодування шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі висновки викладені у п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом».

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте, такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

На підставі наявних доказів у справі можна дійти висновку, що саме такий спосіб захисту, який обрано позивачем для захисту свого порушеного права є доцільним і ефективним, враховуючи, що наразі відпала потреба та втрачена легітимна мета арешту, учасником кримінального провадження позивач не була, а також той факт, що позивач внаслідок накладеного арешту на квартиру позбавлена свого законного права отримати частку квартири у спадок після смерті чоловіка, адже Третьою вінницькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на дане майно саме у зв`язку із наявністю накладеного арешту на підставі повідомлення Прокуратури м. Вінниці № 207/к від 29 лютого 2000 року, натомість в інший спосіб поновити свої права ОСОБА_1 фактично позбавлена можливості.

Доводи апеляційної скарги про те, що Вінницька обласна прокуратура є неналежним відповідачем у даній справі відхиляються апеляційним судом, зважаючи на наступне.

Частиною 1 ст. 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На виконання вимог ст. ст. 7, 12 та п. 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», керуючись ст. ст. 9, 14 та п. п. 6 п. 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» вказаного Закону, а також Переліком і територіальною юрисдикцією місцевих та військових прокуратур, визначених у Додатку до цього Закону, наказом Генеральної прокуратури України від 23 вересня 2015 року № 74ш у зв`язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур зі штатного розпису прокуратури Вінницької області виключено штатні розписи 29 прокуратур, у тому числі Прокуратуру м. Вінниці. Згідно підпункту 1.2. цього ж наказу до штатного розпису прокуратури Вінницької області включено штатні розписи 6 місцевих прокуратур, у тому числі Вінницької місцевої прокуратури.

Надалі, відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, керуючись статтями 7, 9, 10, 12 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, у зв`язку з утворенням з 15 березня 2021 року окружних прокуратур і припиненням діяльності шляхом реорганізації місцевих наказом Офісу Генерального прокурора від 17 лютого 2021 року № 2ш (п. п. 1.1.2.) у структурі та штатному розписі Вінницької обласної прокуратури виключено Вінницьку місцеву прокуратуру. Відповідно до підпункту 2.2. цього ж наказу в структурі та штатному розписі Вінницької обласної прокуратури утворено Вінницьку окружну прокуратуру, яка функціонує на даний час.

Відповідно до п. 5.1. Положення Про організаційно-штатну роботу в органах прокуратури, затвердженої Наказом Генерального прокурора від 06 квітня 2021 року № 82, органи прокуратури утворюються відповідно до Закону України «Про прокуратуру» і можуть функціонувати як юридичні особи або не мати такого статусу. Юридичними особами в системі органів прокуратури є Офіс Генерального прокурора, обласні прокуратури та спеціалізовані прокуратури (на правах обласних). Вони мають затверджені Генеральними прокурором структуру та штатний розпис. Органи прокуратури, які не мають статусу юридичної особи, функціонують у структурах та штатних розписах Офісу Генерального прокурора, обласних та прирівняних до них прокуратур.

Зважаючи на те, що обтяження у формі арешту на вказану квартиру нотаріусом було зареєстровано на підставі повідомлення Прокуратури м. Вінниці, внаслідок реорганізації органів прокуратури на території м. Вінниці станом на дату подачі позову діють Вінницька обласна прокуратура та Вінницька окружна прокуратура, натомість Вінницька окружна прокуратура не має статусу юридичної особи, тобто щодо неї відсутні відомості у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вона функціонує лише у структурі Вінницької обласної прокуратури, то належним відповідачем у справі є саме Вінницька обласна прокуратура.

Разом із тим, скаржник у апеляційній скарзі не навів будь-якої іншої особи, яка має відповідати за цим позовом.

Твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що рішення посадової особи органу прокуратури про застосування обмежень щодо загаданої вище квартири скасоване, отже чинності не має, є безпідставним, оскільки Прокуратурою м. Вінниці направлено повідомлення № 207/к на ім`я начальника відділу приватизації житла Вінницького міського виконкому народних депутатів саме про зняття заборони на рух документів по приватизації вищевказаної квартири (а. с. 15), а не про зняття арешту.

Посилання скаржника на те, що у даному випадку має місце накладення арешту на підставі неналежного документу державним реєстратором, а не наявність невстановленого арешту, який за даних обставин після 14 грудня 1999 року не міг бути накладений, не приймається до уваги, адже питання щодо встановлення належності чи неналежності документа, на підставі якого був накладений арешт, не входить до предмету доказування у даній справі, разом з тим, як зазначалось вище, захистити у іншій спосіб своє порушене право позивач позбавлена можливості.

Крім того, колегія суддів вважає, що ці та усі інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, натомість повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (п. 42 рішення у справі «Пономарьов проти України»).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судовий збір, сплачений скаржником за подачу апеляційної скарги, слід залишити за ним.

Рішення суду першої інстанції в іншій частині не оскаржувалось, а тому в силу вимог ст. 367 ЦПК України не переглядалось.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2023 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : М. М. Якименко

Т. Б. Сало