КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/2135/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 листопада 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Виниченко Л.М. в м. Київ 19 квітня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 20 липня 2010 року у розмірі 42766,60 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим підписав заяву б/н від 20 липня 2010 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які згідно до заяви отримані відповідачем для ознайомлення в письмовій формі. Копія Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів додаються до позовної заяви, а з метою підтвердження їх відповідності надається копія наказу банку про їх затвердження. Банком на підставі договору надання банківських послуг було відкрито кредитний рахунок з початковим кредитним лімітом у розмірі, зазначеному в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, що додається до позову, також для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25000 грн. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 2.1.1.2.3 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Таким чином, вважав, що виконав свої зобов`язання за договором в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 18 січня 2023 року має заборгованість в розмірі 42766,60 грн., з яких 34983,86 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 0,0 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 7782,74 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн. - нарахована пеня, 0,00 грн. - нараховано комісії.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що з моменту підписання фізичною особою заяви між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. До суду була надана копія анкети-заяви, в якій відповідач особистим підписом засвідчив свою згоду, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, з якими він ознайомився та погоджується і які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Наводив правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 08 липня 2019 року в справі № 923/760/18 про те, що жодного підпису відповідача під публічно розміщеними умовами та правилами закон не вимагає, і аналогічні висновки викладені в постановах від 11 вересня 2019 року в справі № 642/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року в справі № 127/7543/17, від 23 грудня 2019 року в справі № 375/250/18.

Зазначав, що відповідачем при укладенні договору особисто підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено всі умови кредитування, базова відсоткова ставка, порядок нарахування пені та штрафів. Тобто сторонами при укладенні договору були досягнуті всі істотні умови, і вказана довідка подана до суду разом з позовною заявою, проте суд не неї уваги не звернув.

Зазначав, що після отримання картки та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг відповідач здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти з власної ініціативи, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Також відповідач звертався до банку з метою перевипуску картки, отримав перевипущені картки з новими номерами та продовженим строком до останнього дня серпня 2025 року, якими продовжив користуватися. Вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості, заявою, довідкою про умови кредитування, випискою по рахункам відповідача, довідками банку про зміну умов кредитування, довідкою про видані картки тощо. У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання коштів через банкомати, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій неможливо без картки.

Наводив правові висновки Верховного Суду в постановах від 04 грудня 2019 року в справі № 750/6058/17-ц, від 20 жовтня 2020 року в справі № 456/3643/17 про підтвердження здійснених операцій із зарахування коштів на кредитну картку випискою з рахунку.

Щодо приєднання до умов договору, погодження умов кредитування з позивачем, посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17-ц, в якій зазначено, що доказом погодження умов кредитування про сплату процентів є зазначення відповідних умов в підписаній позичальником заяві.

Посилався на постанову Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 136/840/17, згідно якої, в заяві позичальника від 12 серпня 2008 року визначена базова процентна ставка за кредитом 3 % на місяць, на постанову Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 293/599/19-ц, згідно якої, в анкеті-заяві позичальника від 14 вересня 2010 року процентна ставка не зазначена, проте у довідці про умови кредитування зазначена базова відсоткова ставка за користування кредитом, яку суд належним чином не оцінив, на постанову Верховного Суду від 04 листопада 2020 року в справі № 534/1072/18-ц, в якій зазначено, що в матеріалах справи наявна підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», отже, сторонами було погоджено процентну ставку і суду слід було визначити й стягнути заборгованість за процентами.

Вказував, що як вбачається з заяви та довідки про умови кредитування, підписаних відповідачем, він був належним чином ознайомлений з умовами щодо сплати процентів. Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання клієнта вважаються простроченими. Крім того, кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто відповідач може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Таким чином, сума заборгованості за тілом кредиту постійно змінюється в залежності від використання відповідачем кредитних коштів та внесення ним платежів на погашення заборгованості.

Наголошував, що суд першої інстанції всупереч норм матеріального та процесуального права безпідставно звільнив відповідача від обов`язку щодо сплати заборгованості за кредитним договором. Відповідач не звертався до банку для розірвання договору, погодився з його умовами та прийняв їх до виконання, адже протягом тривалого часу користувався кредитною карткою та погашав заборгованість.

Наводив зміст постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 334/2492/21, в якій зазначено, що апеляційним судом неправильно застосовано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17, оскільки на відміну від обставин у справі, в якій його було зроблено, у даній справі від позивача не надходило заперечень щодо непогодження між сторонами наданих банком Умов та Правил.

Вказував, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору впродовж 2010-2022 років, частково сплачуючи заборгованість за договором, в тому числі відсотки, пеню, комісії, отже визнавав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів. Вказував, що аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 153/1334/16-ц, та від 16 вересня 2020 року в справі № 200/5647/18.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» в позові про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із того, що надана позивачем анкета-заява від 20 липня 2010 року не містить даних про суму кредиту чи кредитного ліміту, розміру відсоткової ставки, даних про видачу кредитної картки і строку її дії, а лише відомості про обраний відповідачем тип банківської послуги - надання зарплатної картки. Матеріалами справи не підтверджується отримання відповідачем кредитних коштів за договором від 20 липня 2010 року, оскільки згідно доданих до позову виписки за договором за період з 05 липня 2010 року по 24 січня 2023 року, довідки про кредитні картки, довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, вбачається, що початково відповідачу була видана картка «Універсальна» № НОМЕР_1 та відкритий рахунок 05 липня 2010 року, тобто ще до підписання договору 20 липня 2010 року, а в самому договорі від 20 липня 2010 року наявна відмітка стосовно отримання зарплатної картки.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 32 міститься складена від імені ОСОБА_1 анкета-заява від 20 липня 2010 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правил надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Позичальник зобов`язується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанка www.privatbank.ua.

У нижній частині анкети-заяви клієнту запропоновано оформити на своє ім`я картки «Платіжна картка «Кредитка Універсальна», «Зарплатна картка», «Картка Gold», «Пенсійна картка», «Ощадкнижка (депозит)», «Дебетова особиста картка», «Ідентифікація з паспортом», з яких ОСОБА_1 обрано «Зарплатна картка».

Крім цього, позивачем надано розрахунок заборгованості ОСОБА_1 станом на 18 січня 2023 року за договором від 20 липня 2010 року (а. с. 17 - 19), виписку клієнта ОСОБА_1 за договором б/н за період з 05 липня 2010 року по 24 січня 2023 року (а. с. 20 - 29), довідку б/н без дати АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а. с. 31), довідку б/н без дати АТ КБ «ПриватБанк» про видачу кредитних карток (а. с. 30), копію паспорту споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 28 серпня 2020 року, в якому запропоновано умови кредитування за 6 різними типами кредитного продукту (а. с. 33 - 35), Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract» (а. с. 36), витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та копію наказу про їх затвердження (а. с. 37 - 62), паспорт відповідача в копії (а. с. 63 - 65).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано новий доказ, а саме копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаної 20 липня 2010 року ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 13, 83, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не надав доказів неможливості подання довідки про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, з клопотанням про поновлення строку для подання нових доказів та їх долучення до матеріалів справи не звернувся, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), встановивши, що суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені з ОСОБА_3 на час підписання ним довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази щодо письмової домовленості сторін про надання відповідачу ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви від 20 липня 2010 року кредитних коштів у розмірі та на умовах, встановлених Умовами і Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року, а також обов`язку позичальника повернути кредит та сплатити проценти.

Предметом договору б/н від 20 липня 2010 року було отримання відповідачем зарплатної картки.

З огляду на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини, зокрема відсутність доказів надання кредитних коштів за саме договором від 20 липня 2010 року, на який посилався позивач, з урахуванням того, що початково відповідачу була видана картка «Універсальна» № НОМЕР_1 та відкрито рахунок 05 липня 2010 року, тобто ще до підписання договору від 20 липня 2010 року, правильним є висновок суду першої інстанції про відмову в позові, з урахуванням розгляду спору в межах заявлених позовних вимог на підставі поданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк», про те, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти на підставі договору приєднання згідно з заявою-анкетою від 20 липня 2010 року, з посиланням на довідки про видачу кредитних карток, виписку з рахунку, розрахунок заборгованості, та про неможливість здійснення відповідних фінансових операцій без отримання кредитної картки, спростовуються встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що місцевим судом не прийнято до уваги надану до матеріалів позову погоджену з відповідачем 20 липня 2010 року та підписану Довідку про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду, якою сторонами погоджено умови кредитування, заперечень щодо підпису якої відповідачем не надано, апеляційний суд враховує, що така довідка в матеріалах справи була відсутня і в переліку додатків до позовної заяви не вказується. Вперше таку довідку надано до апеляційного суду разом із апеляційною скаргою, у прийнятті якої апеляційним судом було відмовлено з вищенаведених підстав, передбачених ст. 367 ЦПК України. Отже, доводи апеляційної скарги в зазначеній частині, як такі, що ґрунтуються на доказах, які не було надано до суду першої інстанції, є неприйнятними та відхиляються апеляційним судом.

З огляду на зазначене, ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність вимог АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення кредитних коштів на підставі анкети-заяви від 20 липня 2010 року.

Апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги, що кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто відповідач може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами, і сума заборгованості за тілом кредиту постійно змінюється в залежності від використання відповідачем кредитних коштів та внесення ним платежів на погашення заборгованості. Разом із тим, правильних висновків суду першої інстанції про відмову в позові такі доводи не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, є нерелевантними і не можуть бути враховані апеляційним судом, оскільки у них встановлені інші обставини, ніж у справі, що переглядається, і оскільки висновки суду першої інстанції їм не суперечать, правові висновки Верховного Суду, на які посилався АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі, викладені в постановах від 04 грудня 2019 року в справі № 750/6058/17-ц, від 20 жовтня 2020 року в справі № 456/3643/17 щодо підтвердження здійснених операцій із зарахування коштів на кредитну картку випискою з рахунку; правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17-ц, в якій зазначено, що доказом погодження умов кредитування про сплату процентів є зазначення відповідних умов в підписаній позичальником заяві; у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 136/840/17, згідно якої, в заяві позичальника від 12 серпня 2008 року визначена базова процентна ставка за кредитом 3 % на місяць, у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 293/599/19-ц, згідно якої, у анкеті-заяві позичальника від 14 вересня 2010 року процентна ставка не зазначена, проте у довідці про умови кредитування зазначена базова відсоткова ставка за користування кредитом, яку суд належним чином не оцінив, у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року в справі № 534/1072/18-ц, в якій зазначено, що в матеріалах справи наявна підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», отже, сторонами було погоджено процентну ставку і суду слід було визначити й стягнути заборгованість за процентами.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися з необґрунтованими доводами апеляційної скарги, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору впродовж 2010-2022 років, частково сплачуючи заборгованість за договором, в тому числі відсотки, пеню, комісії, отже визнавав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів, з посиланням на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 153/1334/16-ц, та від 16 вересня 2020 року в справі № 200/5647/18. Так, судом першої інстанції було досліджено дані докази та надано їм оцінку.

Апеляційний суд відхиляє посилання апеляційної скарги на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 08 липня 2019 року в справі № 923/760/18 про те, що жодного підпису відповідача під публічно розміщеними умовами та правилами закон не вимагає, і аналогічні висновки, викладені в постановах від 11 вересня 2019 року в справі № 642/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року в справі № 127/7543/17, від 23 грудня 2019 року в справі № 375/250/18, з огляду на те, що в даній справі судом першої інстанції не надавалася правова оцінка Умовам та правилам надання банківських послуг, наявні в матеріалах справи, з точки зору їх застосування до підписаної відповідачем анкети-заяви як складової частини договору.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.