Єдиний унікальний номер справи №757/7711/23-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13листопада 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову ТОВ «Бізнес позика» зазначило, що між ним та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання кредиту, згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 20 000, 00 грн. на строк 16 тижнів, тобто до 30 вересня 2021 року на умовах сплати процентів за користування кредитом у розмірі 0, 99516289 % (фіксована ставка) та на засадах строковості, поворотності, платності, який зобов`язався повернути, сплатити проценти у порядку та на умовах, визначених цим договором про надання кредиту та правилами надання споживчих кредитів.

10.06.2021 року ОСОБА_1 видано кредит у розмірі 20000, 00 грн., проте відповідач лише частково сплатив заборгованість за договором, чим порушив зобов`язання, встановлені договором. Станом на 24 лютого 2023 року відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань за договором, у зв`язку з чим існує заборгованість у загальному розмірі 45 490, 39 грн. (20 000, 00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 22490,39 грн. - заборгованість за відсотками, 3 000, 00 грн. - за нарахованою комісією), які позивач просив стягнути з ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року позов ТОВ «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» суму заборгованості за договором про надання кредиту №330517-КС-001 від 10 червня 2021 року у розмірі 42 490, 39 грн.. стягнуто з ОСОБА_1 га користь ТОВ «Бізнес позика» витрати з оплати судового збору у розмірі 2 496, 12 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 24 червня 2023 року ТОВ «Бізнес позика» направило апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії є в силу ст. 228 ЦК України нікчемним. Вказує, що зазначені висновки були зроблені Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду у своїй Постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц. Посилання суду першої інстанції на зазначену Постанову ОП КЦС Верховного Суду в якості підстави для відмови у задоволенні вимог Позивача про стягнення на його користь з Відповідача суми комісії, нарахованої у відповідності до умов Кредитного договору, не можуть розглядатись в якості належного правового обґрунтування для зазначеної відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «БІЗПОЗИКА». Включення до кредитного договору умов про сплату відповідачем комісії за надання кредиту (пункт 1 Кредитного договору ), а рівно й подальше нарахування Позивачем зазначеної комісії та витребування її від Відповідача (в т.ч. в судовому порядку), є законним та обґрунтованим - оскільки вони базуються на чинних нормах спеціального законодавства України, які регламентують питання щодо саме надання споживчих кредитів, яким і є по своїй правовій суті і Кредитний договір. Зазначає, що в частині третій статті 1054 ЦК визначено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Таким законом в даному випадку є Закон України «Про споживче кредитування», яким позивач і відповідач саме керувались, укладаючи та виконуючи в подальшому кредитний договір. Закон про споживче кредитування безумовно та однозначно передбачає право кредитодавця на встановлення комісії за надання кредиту за кредитним договором. Зазначає, що нормативне врегулювання спірних правовідносин між позивачем та відповідачем має відбуватись на основі вказаних норм Закону про споживче кредитування, в той час як норми Закону «Про захист прав споживачів» вже не мають пріоритету перед нормами Закону «Про споживче кредитування». Стверджує, що посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду у від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 є неправомірним та безпідставним, оскільки за вказаною судовою справою розглядались правовідносини щодо визнання договору недійсним, в той час, як по цій судовій справі розглядаються питання щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором; в судовій справі № 916/3156/17 розглядаються питання щодо правомірності сплати щомісячної комісії за управління кредитом та комісії за послуги, що супроводжують кредит, в той час як по цій судовій справі така вимога не заявлялася. Також зазначає, що у разі задоволення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має вирішити питання про судові витрати у цій судовій справів суді першої та апеляційної інстанції.

На підставі наведеного апелянт просив суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення за нарахованою та не сплаченою комісією за надання кредиту, ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення такої вимоги, стягнути з відповідача сплачений позивачем судовий збір в повному обсязі.

02 серпня 2023 року до Київського апеляційного суду від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, не погоджуючись із доводами, викладеними у апеляційній скарзі, просить відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог позивача та скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки у справі ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Хоча чинним процесуальним законом і передбачена можливість виходу судом апеляційної інстанції за межі розгляду, однак такий вихід можливий виключно за наявності чітко встановлених вимог в прямо визначених законом випадках.

Рішення суду першої інстанції відповідачем не оскаржувалося. Позивачем вказане рішення було оскаржене виключно в межах вирішення вимоги про стягнення комісії за договором. Оскільки підстави для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, апеляційний суд переглядає дану справу виключно в межах доводів апелянта. Таким чином, незважаючи на те, що у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову в цілому, його доводи апеляційним судом можуть бути враховані в частині вимоги про стягнення комісії за довго ром.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наступне:

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, відмовив у стягненні заборгованості за нарахованою комісією за надання кредиту в розмірі 3 000 грн., оскільки вважав відповідні положення договору нікчемними. При цьому суд першої інстанції з даного приводу посилався на постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц. В той же час у свої постанові 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду відступила від вищевказаної позиції Об`єднаної палати щодо можливості вважати умови кредитного договору плати за фактичне управління кредитом таким, що порушує публічний порядок і є нікчемним.

Більш того, в контексті даної справи застосована судом першої інстанції позиція не відповідає вимогам норм матеріального закону.

Зокрема, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша цієї статті у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

У справі, правову позицію за результатами розгляду якої суд першої інстанції поклав в основу оскаржуваного рішення, Верховний Суд розглядав правовідносини, що виникли на підставі кредитного договору, укладеного сторонами 27 травня 2008 року.

З 13 січня 2006 року, що є датою набрання чинності Законом № 3161-IV, положення Закону України «Про захист прав споживачів» були викладені в наступній редакції:

- стаття 18 Закону визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним;

- стаття 19 Закону встановила заборону нечесної підприємницької практики - будь-якої підприємницької діяльності або бездіяльності, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Поняттям такої практики охоплюється, зокрема, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, а саме якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Така практика вводить в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах (пункти 3 і 4 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (абзац восьмий частини другої вказаної статті у редакції, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І якого частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування». Згідно з останнім текст статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію такого закону до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Закон України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній до 19 жовтня 2019 року (дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цей же пункт з 19 жовтня 2019 року визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Дана редакція закону діє й наразі.

Предметом розгляду у даній справі є правовідносини, що виникли на підставі договору, укладеного сторонами 10 червня 2021 р.

Таким чином, виходячи з аналізу вимог п. 4 ч. 1 ст. 1,ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у Постанові від 13.07.2022 року по справі № 496/3134/19 така форма витрат, як плата за обслуговування кредитної заборгованості, в яку входить не тільки плата за інформування про стан кредитної заборгованості, існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку). Включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 3000, 00 грн., а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідача, на думку колегії суддів, відповідає вимогам діючого законодавства і висновок суду першої інстанції про його нікчемність є помилковим.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України «якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат». Оскільки судом апеляційної інстанції задоволено вимогу позивача про стягнення комісії у розмірі 3 000, 00 грн., то з відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції у повному розмірі.

Згідно з нормами підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду має бути сплачений судовий збір в розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Як вбачається з матеріалів цієї судової справи, при поданні позову до суду першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 684,00 гривень. Виходячи з норм підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір при поданні апеляційної скарги за оскарження судового рішення в цілому має визначатись на рівні 4 026,00 гривень. Проте, в цій апеляційній скарзі апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції тільки у відповідній частині, а саме: щодо відмови у задоволенні позовних вимог стосовно стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за нарахованою комісією за надання кредиту за кредитним договором в розмірі 3 000,00 грн..

Згідно ж норм частини четвертої статті 6 Закону про судовий збір, якщо апеляційну скаргу подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), що має місце в даному випадку, судовий збір за подання апеляційної скарги вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Виходячи із вищенаведеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 281,82.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 щодо стягнення з останнього на користь Позивача грошової суми в розмірі 3 000,00 гривень, яка становить заборгованість Відповідача перед Позивачем за нарахованою та не сплаченою комісією за надання кредиту за Договором про надання кредиту № 330517-КС-001 від 10.06.2021р. змінити.

У зазначеній частині ухвалити нове рішення, згідно з яким задовольнити заявлені позовні вимоги ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА» ( ідентифікаційний код юридичної особи 41084239, адреса: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, оф.411) та стягнути на його користь з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) грошову суму в розмірі 3 000,00 гривень заборгованості за нарахованою та несплаченою комісією за Договором про надання кредиту № 330517-КС-001 від 10.06.2021р.;

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (ідентифікаційний код юридичної особи 41084239, адреса: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, оф.411) суму сплаченого Позивачем при поданні позову судового збору у розмірі 187, 88 грн. та суму сплаченого апелянтом судового збору за подання цієї апеляційної скарги у розмірі 281,82 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько