ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 686/12052/22

провадження № 61-13458св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року у складі судді Мазурок О. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у складі колегії суддів

Янчук Т. О., Грох Л. М., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

які проживали в цивільному шлюбі, є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У період спільного проживання відповідач систематично вчиняв скандали, фізичне насильство. Коли дитині виповнилось 1 рік 6 місяців, сторони припинили спільне проживання, а донька залишилася проживати разом з матір`ю.

Зустрічі відповідача з дитиною були нерегулярні. На теперішній час

ОСОБА_2 життям та здоров`ям доньки не цікавиться, зі святами не вітає, не бере участі у її вихованні та матеріальному забезпеченні ОСОБА_3 ,

не проявляє ніякого інтересу до доньки. Присуджені за судовим наказом аліменти відповідач не сплачує.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з донькою та визначення участі батька у вихованні доньки і спілкуванні з нею.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 спільно проживав із ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька ОСОБА_3 .

Оскільки спільне життя з відповідачкою не склалось, з серпня 2019 року, коли дитині виповнилось 1 рік 6 місяців, сторони у справі припинили спільне проживання. Донька залишилась проживати з матір`ю, яка після того, як вони почали окремо проживати, не дозволяє батьку бачитись та спілкуватись з донькою та налаштовує її проти нього. На усі прохання про побачення із донькою, ОСОБА_1 категорично відмовляє, без наведення будь-яких причин, телефонні дзвінки ігнорує, що перешкоджає батькові реалізувати своє право на участь у вихованні та спілкуванні з донькою.

22 червня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Хмельницького міського центру соціальних служб для проведення консультацій з психологом центру за його участі та участі неповнолітньої доньки.

30 червня 2022 року психолог центру провела з батьком дитини первинну консультацію, а листом від 11 липня 2022 року № 87/01-23 повідомила, що психологічне консультування з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неможливо провести у зв`язку з тим, що мати дитини,

ОСОБА_1 , не дала згоди на зустрічі психолога з донькою.

Така поведінка ОСОБА_1 є неправомірною, порушує права дитини та батька на спілкування з останнім, оскільки він має повне право на спілкування зі своєю донькою та участь у її вихованні.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у спілкуванні з донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановити час побачень та спілкування з донькою, а саме:

- щотижня у вівторок та четвер з 17:00 до 19:00;

- щотижня у неділю з 12:00 до 19:00;

- щороку ІНФОРМАЦІЯ_3 (день, наступний після дня народження дитини)

з 15:00 до 19:00;

- щороку в день народження батька (ІНФОРМАЦІЯ_4) з 15:00 до 19:00;

- щороку в святкові дні: 01 січня, 08 січня, 08 березня з 15:00 до 19:00.

Зустрічі мають відбуватися за згодою дитини за місцем проживання батька або в громадських місцях міста Хмельницького, у присутності матері в перші 6 місяців після набрання рішенням суду законної сили, надалі - без її присутності.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області ухвалою

від 14 вересня 2022 року позови об`єднав в одне провадження.

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням

від 27 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив частково.

Визначив такі способи участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце та час їх спілкування: щотижня у вівторок та четвер з 17:00 до 19:00; щотижня у неділю з 12:00

до 19:00; щороку ІНФОРМАЦІЯ_3 2018 року (день, наступний після дня народження дитини) з 15:00 до 19:00; щороку в день народження батька

(ІНФОРМАЦІЯ_4) з 15:00 до 19:00; щороку в святкові дні: 01 січня, 08 січня,

08 березня з 15:00 до 19:00. Зустрічі мають відбуватися за згодою дитини за місцем проживання батька або в громадських місцях міста Хмельницького, у присутності матері в перші 6 місяців після набрання рішенням суду законної сили, надалі - без її присутності з урахуванням стану здоров`я дитини, режиму виховного процесу в навчальному закладі.

У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку в частині вирішення первісних позовних вимог.

Хмельницький апеляційний суд постановою від 15 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року залишив без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог до апеляційного суду не оскаржувалося, тому у вказаній частині апеляційним судом не переглядалось.

Судові рішення в оскаржуваній частині мотивовані тим, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками та умисного ухилення від їх виконання. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, тому підстав для задоволення первісних позовних вимог немає.

Установивши, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють ОСОБА_2 можливості спілкуватися з донькою, суд першої інстанції, врахувавши права та бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою, недосягнення між батьками згоди щодо порядку участі у вихованні дитини, виходив з того, що, оскільки родинні зв`язки «батько-донька» не є міцними і батько не сприймається дитиною, як гарант безпеки, зустрічі батька із донькою без присутності матері у перші шість місяців можуть сприяти підвищенню тривожності, та негативно вплинути на емоційний стан дитини. Після шести місяців зустрічі батька з донькою мають відбуватися без присутності матері.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2023 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення первісних позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 в апеляційному порядку оскаржила рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року в частині вирішення первісних позовних вимог і апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції саме в цій частині, тому предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині заявлених позовних вимог про позбавлення батьківських прав та постанова апеляційного суду.

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявниця послалася на:

- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі

№ 6-843цс17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402//428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та

від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження

№ 14-325цс18), постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року

у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня

2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18),

від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження

№ 61-46802св18), від 17 червня 2020 року у справі № 569/1231/17-ц (провадження № 61-39539св18), від 14 квітня 2021 року у справі

№ 603/576/17 (провадження № 61-9786св20), від 14 квітня 2021 року

у справі № 148/1631/17 (провадження № 61-14897св20);

- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що справу розглянуто

за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України); суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3

частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги, що

ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї доньки, не надав жодного разу самостійно та добровільно матеріальної допомоги на утримання доньки.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 01 березня 2018 року серії НОМЕР_1 .

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області судовим наказом від 16 вересня 2020 року у справі № 686/21350/20 стягнув з ОСОБА_2

на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх видів його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 28 серпня 2020 року і до повноліття дитини.

Відповідно до довідки закладу дошкільної освіти № 20 «Білочка»

від 24 травня 2022 року № 06, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно відвідує Хмельницький заклад дошкільної освіти № 20 «Білочка» з 01 листопада 2021 року по теперішній час. Мати дитини вчасно здійснює оплату за харчування дитини, додаткові освітні послуги. Батько ОСОБА_2 протягом усього періоду відвідування дитиною закладу дошкільної освіти у садочок не з`являвся, з вихователями не спілкувався, виховним процесом дитини не цікавився, батьківські збори не відвідував.

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Хмельницької міської ради

№ Д-03-14967 ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у квартирі

АДРЕСА_1 , також

у вказаній квартирі зареєстрована та проживає разом з нею її донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки КП «Хмельницький міський центр первинної

медико-санітарної допомоги № 1» від 26 травня 2022 року № 496 декларацію про вибір лікаря для малолітньої ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладала мати ОСОБА_1 , яка зазначена в декларації як законний представник пацієнта. Згідно з поясненнями

лікаря-педіатра дитину до лікаря на профілактичні огляди та вакцинацію супроводжувала тільки мати. Батько не цікавився у лікаря здоров`ям малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Висновком від 10 листопада 2022 року № 2993/01-31, наданого Виконавчим комітетом Хмельницької міської ради, визнано недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дочки ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із розрахунком державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький)

від 06 квітня 2022 року заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 зі сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 28 серпня 2020 року по 31 березня 2022 року

склала 54 172,87 грн.

За розрахунком заборгованості від 28 липня 2022 року № 47116/201227 станом на 28 липня 2022 року заборгованість за аліментами на утримання малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутня.

Відповідно до висновку фахівця-психолога від 13 червня 2022 року самоусунення біологічного батька від виконання своїх обов`язків має місце. Він не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення

ОСОБА_2 від виховання своєї доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками.

У справі були допитані свідки.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга в оскаржуваній частині підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом

у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша

статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав посилалася на те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться здоров`ям своєї доньки, її успіхами, потребами, не сплачує аліменти на утримання дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного

і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12

Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого

1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частиною першою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини

(стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини

держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року

(заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України»

(заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».

У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях

від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду

від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження

№ 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі

№ 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року

у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня

2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21).

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України

є усталеною.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Суди попередніх інстанцій встановили, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що висновок Виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 10 листопада 2022 року

№ 2993/01-31 щодо доцільності позбавлення батьківських прав

ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не містить даних, які об`єктивно характеризують ОСОБА_2 як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення останнього від виконання батьківських обов`язків.

Вказаний висновок оцінений судом першої та апеляційної інстанцій у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

При цьому, суди правильно врахували, що ОСОБА_2 проживає окремо від дитини, бажає приймати участь у вихованні доньки та спілкуватися з нею.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України

від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 17 жовтня 2018 року у справі

№ 402//428/16-ц (провадження № 14-327цс18), постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження

№ 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 14 лютого 2019 року у справі

№ 377/128/18 (провадження № 61-46802св18), від 17 червня 2020 року

у справі № 569/1231/17-ц (провадження № 61-39539св18), від 14 квітня

2021 року у справі № 603/576/17 (провадження № 61-9786св20),

від 14 квітня 2021 року у справі № 148/1631/17 (провадження

№ 61-14897св20), колегія суддів зазначає таке.

У постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі

№ 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18)

та у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі

№ 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року

у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) зазначено, що «стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі

№ 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18) предметом спору є виділ частки майна шляхом стягнення грошової компенсації.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що «положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3).

Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

У постанові від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження

№ 61-44680св18) Верховний Суд зазначив, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі

№ 569/1231/17-ц (провадження № 61-39539св18) предметом спору

є розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 603/576/17 (провадження № 61-9786св20) предметом спору є поділ майна подружжя.

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі

№ 148/1631/17 (провадження № 61-14897св20) предметом спору

є встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка

та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна.

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі

№ 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними

у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання в касаційній скарзі про неврахування апеляційним судом висновків при розгляді справ у подібних спірних правовідносинах, які були викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року

у справі № 6-843цс17, постановах Великої Палати Верховного Суду

від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження

№ 14-325цс18) та від 17 жовтня 2018 року у справі № 402//428/16-ц (провадження № 14-327цс18), постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18),

від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження

№ 61-8518св18), від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-46802св18), від 17 червня 2020 року у справі

№ 569/1231/17-ц (провадження № 61-39539св18), від 14 квітня 2021 року

у справі № 603/576/17 (провадження № 61-9786св20), від 14 квітня

2021 року у справі № 148/1631/17 (провадження № 61-14897св20)

є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Щодо доводів касаційної скарги про розгляд справи за відсутності

ОСОБА_1 .

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця послалася, зокрема, на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме вказала, що справу розглянуто

за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою

(пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини друга, четверта статті 128 ЦПК України).

У справі, що переглядається, у червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про позбавлення батьківських прав

(а. с. 2-7);

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням

від 27 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив частково. Визначив такі способи участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце та час їх спілкування: щотижня

у вівторок та четвер з 17:00 до 19:00; щотижня у неділю з 12:00 до 19:00; щороку ІНФОРМАЦІЯ_3 2018 року (день, наступний після дня народження дитини) з 15:00 до 19:00; щороку в день народження батька (ІНФОРМАЦІЯ_4) з 15:00 до 19:00; щороку в святкові дні: 01 січня, 08 січня, 08 березня з 15:00

до 19:00. Зустрічі мають відбуватися за згодою дитини за місцем проживання батька або в громадських місцях міста Хмельницького,

у присутності матері в перші 6 місяців після набрання рішенням суду законної сили, надалі - без її присутності з урахуванням стану здоров`я дитини, режиму виховного процесу в навчальному закладі. У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат (а. с. 172-175).

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку в частині вирішення первісних позовних вимог (а. с. 178, 179).

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 04 липня 2023 року підготовчі дії щодо розгляду справи закінчив, справу призначив до розгляду

на 15 серпня 2023 року. Про дату, час і місце судового засідання повідомив сторін (а. с. 191).

Матеріали справи містять клопотання ОСОБА_1 від 02 серпня

2023 року про відкладення розгляду справи, призначене на 15 серпня

2023 року, у зв`язку з тим, що вона з дитиною перебуватиме у відпустці та бажає дати пояснення суду щодо заявлених позовних вимог (а. с. 203).

Також матеріали справи містять заяву адвокатеси Самбір О. Є., яка діє

в інтересах ОСОБА_1 , від 02 серпня 2023 року про ознайомлення

з матеріалами справи (а. с. 212).

Відповідно до ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії

ВХ № 1051688 від 11 серпня 2023 року ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги

від 02 серпня 2023 року, доручає представляти її інтереси у Хмельницькому апеляційному суді адвокатесі Самбір О. Є. (а. с. 201, 202).

Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що Хмельницький апеляційний суд розглянув справу без її участі та безпідставно відхилив її клопотання про відкладення розгляду справи є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Згідно з протоколом судового засідання від 15 серпня 2023 року

№ 1807372 розгляд справи відбувся за участю, зокрема, представниці ОСОБА_1 - адвокатеси Самбір О. Є., якій було надано можливість ознайомитися з матеріалами справи, проте клопотання про відкладення розгляду справи було відхилено (а. с. 213-214).

У судовому засіданні представниця ОСОБА_1 - адвокатеса

Самбір О. Є. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити (а. с. 217).

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності сторони позивача за первісним позовом. Відхилення апеляційним судом клопотання про відкладення розгляду справи не вплинуло на її права та обов`язки, адже участь у справі приймав її представник.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявницею в апеляційній скарзі, та є такими, що зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначила, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення

від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява

№ 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції,

в загальному зводяться до переоцінки доказів.

На думку судової колегії, судові рішення в частині, що переглядається,

є достатньо мотивованими.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 27 квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради,

про позбавлення батьківських прав, та постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк