КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Рибалка Ю.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколова В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 січня 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У листопаді 2021 року акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - АТ «Банк кредит Дніпро») звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог посилалося на те, що між сторонами 14 серпня 2019 року було укладено кредитний договір № 1621 відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти на споживчі потреби, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені договором. Відтак, у відповідності до ст. ст. 1050, 1054 ЦК України та умов договору, просив позов задовольнити повністю. Разом із тим, просив вирішити питання про розподіл судових витрат, згідно ст. 141 ЦПК України.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02 січня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2019 року № 1621 у сумі 197 696, 40 гривень. Вирішено питання щодо стягнення судового збору. У частині позовних вимог АТ «Банк кредит Дніпро» про стягнення комісії - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач АТ «Банк кредит Дніпро» подав апеляційну скаргу, в якій, зазначає, що в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк кредит Дніпро» простроченої комісії у розмірі 50 863, 14 гривень є незаконним, таким, що ґрунтується на неправильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана неналежна правова оцінка, тобто ухвалене із грубим порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, просить рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 січня 2023 року скасувати в частині відмови у стягненні комісії в розмірі 50 863, 14 гривень та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У апеляційній скарзі вказує, що до витрат споживача за кредитним договором відносяться витрати, пов'язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи комісії, а тому нарахування витрат кредитором не є несправедливим.

Апелянт зазначає, що згідно Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб у АТ «Банк кредит Дніпро», версія 13.3, чинного на момент укладення кредитного договору, підпункту 6.9.3 пункту 6.9 «Загальні умови кредитування» розділу 6 «Умови надання споживчих кредитів» з якого вбачається, що Банк здійснює обслуговування Кредиту (здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості, шляхом направлення СМС-повідомлень; вносить зміни до графіку погашення кредиту, за письмовою вимогою Клієнта надає оновлений графік погашення або інформації про залишок заборгованості тощо) та стягує плату за обслуговування такого кредиту у вигляді щомісячної комісії. При цьому найменування деяких безоплатних послуг збігається з платними, оскільки їх безоплатність встановлена лише раз на місяць і тільки за вимогою Клієнта, в іншому випадку такі послуги є платними.

Позивач вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду першої інстанції базуються на невірній юридичній оцінці. Поверхневому огляді та неповному дослідженні письмових доказів, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві відповідач вказує, що рішення першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, при прийнятті рішення суд припустився порушень норм матеріального, процесуального права, а апелянт зловживає своїм правом щодо звернення до суду. Визнає, що рішення було прийняте з порушенням, але в іншій частині в якій зазначає апелянт. Апеляційна скарга позивача на оскаржуване рішення не відповідає дійсним обставинам, які стверджені доказами, дослідженими у порядку, встановленому ЦПК України. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 січня 2023 року скасувати та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 248 559, 54 гривень.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 14 серпня 2019 року між АТ «Банк кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1621 відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти на споживчі потреби. А відповідач зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим Договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним договором розмірах і строках та виконати свої зобов'язання за даним Договором в повному обсязі.

Станом на 21.10.2021 року утворилась заборгованість у розмірі 248 559, 54 гривні, яка складається з : залишок строкового кредиту - 174 159, 42 грн., залишок простроченого кредиту - 23 535, 5 грн., залишок прострочених відсотків - 1, 48 грн., залишок простроченої комісії - 50 863, 14 грн.

Таким чином, позивач взяті на себе зобов'язання за спірним кредитним договором виконав та надав грошові кошти відповідачу шляхом зарахування коштів на поточний рахунок за договором та у вигляді кредитного ліміту на кредитну картку за правочином. В свою чергу, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.641 ч.1 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Статтею 642 ч.1 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

За правилом ст.643 ч.1 ЦК України, якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку.

За змістом ст.1046 ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції мотивував його тим, що відповідач взятих на себе кредитних зобов'язань в строки передбачені договором кредиту належним чином не виконав, на підтвердження чого позивачем було подано відповідних розрахунок заборгованості, який суд взяв до уваги. Будь-яких доказів на спростування розрахунку заборгованості відповідачем не надано.

Такий висновок суду є правильним.

Велика Палата Верховного Суду у п. 25 постанови по справі №363/1834/17 зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому, підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому, банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п. 29 постанови у справі №363/1834/17).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що умова кредитного договору щодо обов'язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемною відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору.

Тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем необхідності сплати відповідачем комісії за розрахункове-касове обслуговування та інші послуги банку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

СВ.В. Соколова