Дата документу 08.11.2023 Справа № 335/6079/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/ 6079/20 Головуючий у 1-й інстанції: Воробйов А.В.
Провадження №22-ц/807/1250/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , представника, адвоката Гусельникова Мирослава Олександровича до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, третя особа: Запорізька обласна прокуратура про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 , представник, адвокат Гусельников Мирослав Олександрович звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, третя особа: Запорізька обласна прокуратура про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що 12 грудня 2011 року слідчим управлінням Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області було порушено кримінальну справу № 201109 за ч.3 ст.190 КК України, зокрема відносно ОСОБА_1 28 вересня 2012 року постановою слідчого по кримінальній справі № 201109 ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, відповідно ОСОБА_1 мав процесуальний статус підозрюваного по кримінальній справі.

28 вересня 2012 року слідчим слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області Гурєєвим Я.І. на підставі ст.ст.125,126 КПУ України (в редакції 1960 року) накладений арешт на все майно підозрюваного ОСОБА_1 .. В межах виконання постанови слідчого про арешт майна, 29 вересня 2012 року у межах цієї кримінальної справи було накладено арешт та вилучено майновий комплекс льодовий манеж (каток), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що складений протокол накладення арешту від 29 вересня 2012 року.

Згідно вказаного протоколу арештоване майно передане на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_2 , про що ним складено відповідну розписку.

У зв`язку із набранням 19 листопада 2012 року чинності Кримінальним процесуальним кодексом України, 22 листопада 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за № 0000004 та продовжено проведення досудового розслідування яке здійснювалось в рамках кримінальної справи № 201109. Розслідування в подальшому проводилося Вознесенівським відділом поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Запорізькій області, зокрема слідчим Барановим А.О. та Слотвінським Є.В.. Надалі розслідування було завершено шляхом закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу злочину, винесена постанова старшим слідчим слідчого відділу Вознесенівського Відділу поліції майором поліції Барановим А.О. від 10 травня 2017 року, але вилучене у позивача майно, йому повернено не було.

За таких обставин, наслідки неправомірних дій правоохоронних органів, які виразилися у неналежному збереженні речових доказів вилучених в рамках проведення розслідування у кримінальній справі, а також бездіяльності у частині незабезпечення повернення позивачу вилученого майна, як власнику такого майна, на думку позивача необхідно усунути шляхом стягнення із Державного бюджету України компенсації у вигляді вартості вилученого майна, а також моральної шкоди спричиненої стражданням від позбавлення позивача його власності.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 , представник, адвокат Гусельников М.О. просив суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України, на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду у розмірі 50 053 873,92 грн. Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України, на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 1 001 077,48 грн. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Під час підготовчого судового засідання у справі, від позивача двічі надійшли заяви про збільшення позовних вимог.

Остання прийнята судом заява від 13 травня 2021 року про збільшення розміру позовних вимог, якою остаточно визначено розмір заявлених вимог: стягнення матеріальної шкоди у розмірі 67 347 031,50 грн, із яких: сума вилучених готівкових коштів у розмірі 4 600 105 грн із яких 400 000 гривень вилучених у національній валюті та 150 000 доларів США, що є еквівалентом 4 200 105 грн; вартість зведення аналогічно вилученому спортивного льодового манежу у цінах на момент уточнення позовних вимог 62 746 926,50 грн; стягнення моральної шкоди у розмірі 1 289 323,97 грн. (т.2 а.с.135).

Враховуючи останню редакцію заяви позивача щодо уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 , представник, адвокат Гусельников М.О. просив суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України, на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 67 347 031,50 грн. Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 346 940,63 грн. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2023 року позов ОСОБА_1 , представника, адвоката Гусельникова Мирослава Олександровича задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 62 746 926 грн 50 коп.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 629 800 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізька обласна прокуратура, Державна казначейська служба України подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2023 року скасувати в частині задоволених позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області є те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що протиправності дій/бездіяльності посадових осіб правоохоронних органів позивачем не доведено, будь-яких доказів на підтвердження зазначеного ним не надано. Відповідні посадові особи органу, що здійснювали оперативно-розшукову діяльність, розслідування, діяли на законних підставах, у законний спосіб, в межах наданих повноважень. В рішенні суду не наведено наявності усіх трьох умов для притягнення Головного управління національної поліції до цивільно-правової відповідальності, в силу їх недоведеності належними і допустимими доказами. Суд зробив хибний висновок, що ОСОБА_1 є власником льодового катка (манежу) та не врахував, що власником є потерпілий у кримінальному провадженні № 0000004 ОСОБА_2 , якому згідно протоколу про накладення арешту від 29 вересня 2012 року було передано під розписку арештований майновий комплекс-льодовий каток (манеж). Право власності на льодовий каток (манеж), що був розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 січня 2008 року та зареєстровано в ОП « Запорізьке МБТ» 15 травня 2008 року, що підтверджується рішенням Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року, що набрало законної сили у справі № 5009/94/12, поясненнями ОСОБА_2 в протоколі допиту потерпілого від 27 травня 2015 року в рамках кримінального провадження № 000000, проте суд відмовив в долученні до справи матеріалів досудового розслідування, що є порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Сумнівним та недоведеним є факт права власності ОСОБА_1 на «бізнес-об`єкт» та власне функціонування льодового катку. Суд в рішенні зазначає, що фактично вилучено функціонуючий об`єкт забезпечений усім необхідним обладнанням для надання відвідувачам розважальних послуг у вигляді катання на льодовій ковзанці. В той же час, судом залишено поза увагою той факт, що позивачем не надано доказів ані державної реєстрації ОСОБА_1 як суб`єкта господарювання ані його функціонування як цілісного майнового комплексу та здійснення позивачем підприємницької діяльності.

Рішенні суду не містить достатнього обгрунтування того, що позивач довів наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ГУНП в Запорізькій області та матеріальною шкодою, які позивач нібито зазнав, наявність складових цивільного правопорушення взагалі не було предметом дослідження та оцінки суду першої інстанції. В порушення вимог статті 78 ЦПК України щодо допустимості доказів суд визнав доведеним факт придбання обладнання ОСОБА_1 та робіт з будівництва критого спортивного манежу зі штучним льодовим покриттям на підставі лише копій договору підряду № 137/4 від 23 квітня 2010 року та договору поставки № 26 від 23 квітня 2010 року. Судом залишено поза увагою той факт, що позивачем не надано доказів права власності ОСОБА_1 на придбане за договором поставки № 26 від 23 квітня 2010 року та договором підряду № 137/4 від 23 квітня 2010 року майно в ОП «Запорізьке МБТІ» з наданням оригіналів документів, що підтверджують цей факт, а саме: витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, звідний акт вартості будівель і споруд із технічного паспорту на це майно. Позивачем не надано доказів виділення земельної ділянки для будівництва льодової ковзанки (договір оренди), з цільовим призначенням для розміщення критого спортивного манежу з льодовим покриттям, із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки. Майно, перелічене в протоколі накладення арешту на майно від 29 вересня 2012 року не є тотожнім з майном зазначеним у п. 1.1 договору № 26 від 23 квітня 2010 року, що доводить помилковість висновків суду першої інстанції. Протокол накладення арешту на майно від 29 вересня 2012 року містить загалом 104 позиції, в той же час п. 1.1. договору № 26 від 23 квітня 2010 року містить 40 пунктів. Визнання судом допустимими та належними доказами визначення розміру матеріальної шкоди, станом на дату винесення рішення, на підставі листа ТОВ БК «Аміра» від 24 лютого 2021 року № 1-02/21 та листа ТОВ «Настрой» вих. № 36 від 05 травня 2021 року не є достовірними доказами на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, оскільки вищезазначені підприємства не є суб`єктом оціночної діяльності. Отже, саме позивач повинен був належними та допустимими доказами доводити реальність суми матеріальної шкоди з дотриманням вимог Закону України « Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», проте позивач не ставив питання про призначення у даній справі відповідної експертизи. Обгрунтування представником позивача ОСОБА_1 моральної шкоди грунтуються лише на його суб`єктивних поясненнях та словах позивача, що не може бути доказом у справі. Позивач з 21 травня 2015 року був обізнаний про скасування арешту майна, натомість дій на його повернення не вчиняв. Отже, позивач звернувся до суду з позовом поза межами позовної давності, оскільки мав реальну можливість захистити право власності на ковзанку в судовому порядку, що відповідно до ч.4 ст. 267 ЦПК України є підставою для відмови в позові.

Узагальненими доводами апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури, є те, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем не доведено трьох складових для відшкодування матеріальної шкоди: неправомірність дій органу державної влади (посадової особи), наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, наявність яких є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої матеріальної шкоди. Для настання відповідальності за ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, шкода повинна бути реальною встановлена у визначеному законом порядку, чого не було надано позивачем, при цьому неправомірність/незаконність дій ( бездіяльності) органу державної влади ( посадової особи) має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідними рішеннями суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Проте, позивачем у встановленому законом порядку не було оскаржено рішення та дії органу досудового розслідування щодо накладення арешту на майно та його подальше вилучення на підставі постанови слідчого. Визначаючи розмір завданої позивачу матеріальної шкоди, суд в оскаржуваному рішенні зазначає, що первісні вихідні дані для розрахунку шкоди мають бути узяті з правочинів, на підставі яких спортивний (льодовий) манеж був побудований (договір підряду від 23 квітня 2010 року № 137/4, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Декор-СВ», договір поставки від 23 квітня 2010 року № 26, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Декор-СВ»). Проте, на дослідження зазначених обставин позивачем було надано лише копії таких правочинів, оригінали зазначених доказів судом дослідженні не були. Указане є порушенням ст. 263 ЦПК України, що свідчить про неповно з`ясовані судом обставини, що мають значення для справи. Розмір моральної шкоди обгрунтовано загальними фразами, як то «порушення нормальних життєвих зв`язків», « приниження честі та гідності», а також зазначенням інших негативних наслідків морального характеру, проте наведені твердження жодними належними та допустимими доказами не підтверджено. Будь яких доказів на підтвердження права на відшкодування моральної шкоди, до позовної заяви не надано.

Узагальненими доводами апеляційної скарги Державної казначейської служби України є те, що суд першої інстанції не врахував про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу заподіювач шкоди). Належним доказом протправних ( неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, проте позивачем не надано жодного документу про визнання дій правоохоронних органів протиправними, що свідчить про відсутність усіх складових елементів шкоди. Підставою для задоволення позовних вимог стосовно відшкодування позивачу матеріальної шкоди у розмірі 62745926, 50 грн судом першої інстанції визначено порушення права ОСОБА_1 на володіння та розпорядження цілісним об`єктом спортивним манежем з льодовою ковзанкою, будівлею, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 . Проте ОСОБА_1 не було надано і судом першої інстанції не досліджено належних підтвердних документів на підтвердження права власності на вищевказаний об`єкт: документи щодо відведення або придбання земельної ділянки, акти введення об`єкта в експлуатацію, правовстановлюючі документи на будівлю, витяги з державного реєстру прав стосовно проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомості саме за ОСОБА_1 ..На думку суду належним підтвердженням права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, є запис у протоколі про накладення арешту від 29 вересня 2012 року, яким до речі арешт було накладено на індивідуально визначене майно згідно з переліком (обладнання), а не на об`єкт нерухомості, та покази свідків по справі. Проте такий висновок суду першої інстанції не відповідає діючому законодавству та фактичним обставинам справи, оскільки порядок підтвердження права власності особи на майно чітко визначено законодавством і не передбачає підтвердження виникнення такого права протоколом арешту або показами свідків. Крім того, жоден з допитаних судом першої інстанції свідків не посилався на будь-який конкретний документ, що міг би підтвердити право власності ОСОБА_1 , а всі покази свідків зводяться до викладення інформації про те, що сам ОСОБА_1 розповідав їм про нібито наявне у нього право власності, а свідки вважали це достовірною інформацією. Згідно з протоколом про накладення арешту на майно від 29 вересня 2012 року майно вказане в ньому було передано на зберігання ОСОБА_2 .. З матеріалів справи вбачається, що арешт майна, на яке накладався арешт та яке перебувало на відповідальному зберіганні у ОСОБА_2 було скасовано в липні 2017 року, тому враховуючи положення статті 1212 ЦК України, кошти у розмірі 9286500, 96 грн не є матеріальною шкодою, і не можуть бути стягненні з Державного бюджету України, а повинні бути стяненні з особи, яка ними безпідставно володіє. Висновки суду стосовно визначення розміру матеріальної шкоди у розмірі 62746952, 50 грн на підставі листів ТОВ « БК «АМІРА» також є безпідставними та необгрунтованими, оскільки інформація, викладена у листах зазначеного товариства є виключно власною думкою його працівників, і не може відтворювати реальну вартість майна, стосовно якого відсутні навіть документи щодо ведення його в експлуатацію. Таким чином, за відсутності доказів наявності права власності позивача на майно, з втратою якого ОСОБА_1 пов`язує понесення матеріальних витрат, підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди відсутні. Оскільки позивачем не надано жодного судового документу, яким би визнано протиправність дій правоохоронного органу, яким завдано моральну шкоду, позовну вимогу належним чином не обгрунтовано, тому вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Відповідно до відзиву на апеляційні скарги представник ОСОБА_1 , адвокат Гусельников Мирослав Олександровичзазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційних скарг є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасник справи Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи розпискою про отримання судової повістки ( т. 5 а.с. 214) до апеляційного суду не з`явився, представник ОСОБА_3 надав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки він приймає участь у іншій справі в іншому суді ( т. 6 а.с. 256-257).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки Головне управління Національної поліції в Запорізькій області було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, останнє реалізувало своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, представник ОСОБА_3 надавав пояснення в суді апеляційної інстанції в судовому засіданні 30 серпня 2023 року та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні, відмовивши у задоволення клопотання представника .Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Кравченко О.М. про відкладення розгляду справи, оскільки зазначені ним причини про відкладення є неповажними.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення переглядається в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , в частині відмовлених позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, яка складається з вилучення в ході проведення слідчої дії арешту майна за адресою: АДРЕСА_1 готівкових коштів у розмірі 400 000 грн та 150 000 доларів США, що є еквівалентом 4 200 105 грн, а разом 4 600 105,00 грн не переглядається, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в частині задоволених позовних вимог не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 набув право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки позивачем доведено наявність шкоди, завданої йому внаслідок неповернення майна, а також неправомірних дій правоохоронних органів щодо незабезпечення належного зберігання вилученого майна, а саме не речей із приміщення, а безпосередньо об`єкту льодового манежу, включаючи наявні у ньому предмети і речі. Указане призвело до негативних наслідків, які зазнав позивач, у вигляді неможливості повернення йому майна (фактично втрати вилученого майна), в діях слідчих органів вбачається прямий наслідковий зв`язок між діяльністю слідчих та негативних наслідків, яких зазнав позивач. Вважав доведеними поданими позивачем доказами завданої органом державної влади у цій справі - Головним управлінням Національної поліції в Запорізькій області, як особи, яка відповідала за збереження та повернення вилученого майна. Сума матеріального збитку становить 62 746 926,50 грн для розрахунку якої суд взяв правочини, на підставі яких спортивний (льодовий) манеж був побудований і функціонував та листи ТОВ БК «Аміра» від 24 лютого 2021 року № 1-02/21 та ТОВ « Настрой» від 05.05.2021 року № 36. Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд врахував обсяг її заподіяння, глибину та тривалість моральних страждань, знаходження позивача у підвищеному стані без можливості вільно розпоряджатися своїм майном, здійснювати підприємницьку діяльність, забезпечувати себе і свою сім`ю, виходячи із засад розумності та справедливості прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 629 800 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що слідчим слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області 12 грудня 2011 року на підставі заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_4 порушено кримінальну справу № 201109 по факту незаконного заволодіння їхнім майном. Вказана справа порушена відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 щодо вчинення ними злочину передбачених, ч. 1,3 ст. 358, ч.3 ст.190 КК України ( т. 1 а.с. 26).

28 вересня 2012 року постановою слідчого по кримінальній справі № 201109, в рамках якої розслідувався вказаний злочин, ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, відповідно ОСОБА_1 мав процесуальний статус підозрюваного по даній кримінальній справі.

28 вересня 2012 року слідчим слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області Гурєєвим Я.І., в порядку ст.ст.125,126 КПК України в редакції 1960 року, накладений арешт на усе майно підозрюваного ОСОБА_1 , де б воно не знаходилось, а також в порядку ст. 114 КПК України в редакції 1960 року винесено доручення про накладення вказаного арешту співробітникам УБОЗ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області.

29 вересня 2012 року співробітниками УБОЗ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області накладений арешт на індивідуально визначене майно згідно з переліком ( обладнання), що містить загалом 104 позиції, про що складений протокол накладення арешту від 29 вересня 2012 року.

Як свідчить зміст наведеного протоколу, власником вилученого майна переліченого у протоколі визначений ОСОБА_1 .. Також у протоколі відзначено, що вилучене в ході арешту майно передано на відповідальне зберігання гр. ОСОБА_2 ( т. 1 а.с. 17)

22 грудня 2012 року відомості про злочин, досудове розслідування якого проводилося в рамках кримінальної справи №201109 внесені до ЄРДР за номером №0000004, а розслідування здійснювалося слідчим відділу Вознесенівського Відділу поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (т.1 а.с.25).

21 травня 2015 року слідчим слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області Гурєєвим Я.І. винесено постанову про скасування арешту майна, перелік якого вказаний у протоколі накладення арешту від 29 вересня 2012 року. Підставою для скасування арешту є заява ОСОБА_1 про зняття арешту. Цим рішенням слідчий також постановив вручити копію постанови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і зобов`язав останнього передати визначене у постанові майно ОСОБА_1 у п`ятиденний строк з моменту вручення йому копії даної постанови (т.1 а.с.218).

10 травня 2017 року слідчим слідчого відділу Вознесенівського Відділу поліції Дніпровського Відділу поліції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області Барановим А.О. за результатами вказаного кримінального провадження винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000004 від 22 листопада 2012 року за ознаками ст. 190 КК України на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу злочину, про що також внесено відповідний запис до Єдиного Державного реєстру судових рішень (т.1 а.с.25,26-31).

08 липня 2020 року в інтересах ОСОБА_1 його представник ОСОБА_7 звернувся до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Вознесенівського відділу поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області із листами (вимоги №54, №55, №56 від 08 липня 2020 року) обґрунтованими посиланням на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» із проханням повернути йому вилучене майно, а в разі неможливості відшкодувати його вартість.

Доказів, які б свідчили про надання Головним управлінням Національної поліції в Запорізькій області та Вознесенівським відділом поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області відповіді на означені звернення ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

Також встановлено, що СВ відділу поліції № 1 Запорізького РУП ГУ НП в Запорізькій області розпочато кримінальне провадження № 12-23427 від 02 червня 2014 року за ознаками ч. 1 ст. 388 КК України щодо незаконного розпорядження майном, на яке було накладено арешт.

Предметом розгляду у цій справі є вимоги про стягнення з Державного бюджету України збитків у розмірі 67 347 031, 50 грн, та моральної шкоди у розмірі 1289323,97 грн завданих позивачу внаслідок неправомірних дій Вознесенівського відділу поліції ГУ Національної поліції у Запорізькій області - не забезпечено схоронності належного позивачу майна, безпосередньо об`єкту льодового манежу, включаючи належні у ньому предмети і речі, яке було тимчасово вилучено в ході кримінального провадження №0000004, арешт якого в подальшому було скасовано постановою слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області слідчим Гурєєвим Я.І. від 21 травня 2015 року.

Оцінюючи висновки суду щодо наявності/відсутності складу деліктного зобов`язання у спірних правовідносинах колегія суддів першочергово звертається до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, постановах Верховного Суду від 02.03.2020 у справі № 910/434/19, від 27.03.2020 у справі № 915/935/18.

Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

В силу приписів статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін ( стаття 12 ЦПК України).

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Причинний зв`язок між протиправним діянням завдавача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно наслідковий зв`язок між діянням особи та завданням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не будь-яких інших обставин. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Завдавач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями чи бездіяльністю.

Разом з тим, причинний зв`язок між протиправним діянням та діями слідчого є тією обставиною, що знаходиться у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками, що настали для позивача.

Дії (бездіяльність) ГУНП в Запорізькій області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

За таких обставин, питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд загальної юрисдикції за правилами позовного провадження самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази ( аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17).

Таким чином, доводи апеляційних скарг про необхідність попереднього судового рішення, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди не заслуговують на увагу, оскільки скаржники не врахували, що суд за правилами позовного провадження самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що діями відповідачів йому завдано майнову та моральну шкоду.

Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений частиною четвертою статті 168 КПК України.

Відповідно до статті 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104 затверджено «Порядок зберігання речових доказів стосовно обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження» ( далі Порядок № 1104).

Відповідно до пункту 27 Порядку № 1104 схоронність тимчасово вилученого майна до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно, забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку.

Слід вказати, що арешт, накладений в межах кримінальної справи, є заходом забезпечення кримінального провадження, застосовані згідно з нормами Кримінального процесуального кодексу України і його скасування відбувається в порядку, визначеному статтею 174 КПК України без можливості його скасування судами інших юрисдикцій, що випливає також із положень ст. ст. 37, 41 Закону України « Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» ( подібні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 335/12096/15-ц, від 23. 05.2018 у справі № 569/4374/16-ц).

Відповідно до статті 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За статтею 169 КПК України у разі скасування арешту тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено.

Отже, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно після скасування ухвали про накладення арешту на майно прямо передбачений чинним законодавством.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що СУ ГУ МВС України в Запорізькій області здійснювалося досудове розслідування у кримінальній справі № 201109 від 02.03.2012 за фактом вчинення ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 злочинів, передбачених ч. ч. 1. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України.

У подальшому, 22.11.2012, кримінальну справу внесено до ЄДРДР за № 0000004.

В ході проведення досудового розслідування у кримінальній справі за № 0000004 слідчим СУ ГУ МВС України в Запорізькій області Гурєєвим Я.І. винесено постанову від 28 вересня 2012 року, якою накладено арешт на усе майно ОСОБА_1

29 вересня 2012 року співробітниками УБОЗ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області накладений арешт на індивідуально визначене майно згідно з переліком ( обладнання), що містить загалом 104 позиції, про що складений протокол накладення арешту від 29 вересня 2012 року.

Як свідчить зміст наведеного протоколу, власником вилученого майна переліченого у протоколі визначений ОСОБА_1 .. Також у протоколі відзначено, що вилучене в ході арешту майно передано на відповідальне зберігання гр. ОСОБА_2 , про що ним складено відповідну розписку.

Згідно з пунктом 41 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним Наказом Генеральної прокуратури України, МВС України, ДПА України, СБУ, Верховного Суду України та Державної судової адміністрації від 27.08.2010 № 51/401/649/471/23/125, майно, на яке накладено арешт передається згідно з рішенням слідчого, прокурора та суду, виходячи з конкретних обставин та інтересів справи, на зберігання представникові територіальної держадміністрації або житлово-експлуатаційної організації, державної служби охорони органів внутрішніх справ, а також організації, якій завдані збитки, або власникові цього майна чи його родичу, якому роз`яснюється його відповідальність за зберігання прийнятого майна, про що у нього відбирається розписка. У разі неообхідності майно, на яке накладено арешт, може бути вилучене.

Як вбачається з Протоколу додаткового допиту потерпілого від 27.05.2015 року в рамках кримінального провадження № 0000004, потерпілий ОСОБА_2 повідомив слідчому ГУМВС України в Запорізькій області Гурєєву Я.І., що він є власником льодового катка ( манежу), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу цього майна від 28.01.2008 року, що також встановлено рішенням Господарського суду Запорізької області від 01.03.2012 у справі № 5009/94/12, яке набрало законної сили і яке він долучав до матеріалів досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні ( т. 5 а.с. 159-162).

Протокол від 29 вересня 2012 про накладення арешту на майно та передання його на зберігання потерпілому у кримінальній справі ОСОБА_2 позивач не оскаржував.

Отже, приймаючи постанову про накладення арешту на усе майно ОСОБА_1 від 28.09.2012, складаючи протокол про накладення арешту на індивідуально визначене майно, згідно з переліком (обладнання) від 29.09.2012, його вилучення та зберігання в рамках кримінального провадження № 0000004 органи досудового розслідування слідчий СУ ГУ МВС України в Запорізькій області Гурєєв Я.І., працівники УБОЗ МВС України в Запорізькій області діяли у відповідності встановленого законодавством порядку вилучення та зберігання арештованого майна.

21 травня 2015 року слідчим слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області Гурєєвим Я.І. винесено постанову про скасування арешту майна, перелік якого вказаний у протоколі накладення арешту від 29 вересня 2012 року. Підставою для скасування арешту є заява ОСОБА_1 .. Цим рішенням слідчий також постановив вручити копію постанови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і зобов`язав останнього передати визначене у постанові майно ОСОБА_1 у п`ятиденний строк з моменту вручення йому копії даної постанови (т.1 а.с.218).

Отже арешт скасовано не у зв`язку з протиправними діями посадової особи СУ ГУ МВС України в Запорізькій області щодо його накладення, які перебувають у причинному зв`язку зі шкодою, а підставою такого скасування була заява самого ОСОБА_1 , що відповідає положенням статті 174 КПК України

З протоколу додаткового допиту потерпілого від 27.05.2015 року в рамках кримінального провадження № 0000004, потерпілий ОСОБА_2 пояснив, що він ознайомлений з постановою слідчого про скасування арешту щодо вищезазначеного майна, та він забезпечив його збереження. Дане майно знаходиться на території м. Сімферополь, проте 05 березня 2012 року рішенням Господарського суду Запорізької області право власності на майно, на яке було накладено арешт в рамках вищезазначеного кримінального провадження, визнано за ним, тому не має підстав для повернення цього майна ОСОБА_1 ( т. 5 а.с. 162).

Таким чином, вилучене майно, яке знаходилось за адресою АДРЕСА_1 під час кримінального провадження, було передано на відповідальне зберігання потерпілому у справі ОСОБА_2 , який несе відповідальність за збереження такого майна, як і обов`язок з повернення даного майна виник у даної фізичної особи.

Посилання позивача на те, що йому завдано майнову шкоду саме в результаті передання посадовими особами СУ ГУ МВС України в Запорізькій області на зберігання майно, на яке накладено арешт, сторонній особі ОСОБА_2 , яке було потім втрачено, є безпідставним, оскільки дії слідчого щодо неналежного зберігання індивідуально визначеного майна згідно з переліком (обладнання), на яке було накладено арешт протоколом накладення арешту від 29 вересня 2012 року не є тією обставиною, що знаходиться у прямому причинному зв`язку із шкідливими для позивача наслідками (втратою майна).

Відсутність протиправності дій посадових осіб СУ ГУ МВС України в Запорізькій області виключає наявність шкоди та причинно-наслідковий зв`язок неправомірними діями чи бездіяльністю і завданою шкодою, та відповідно виключає цивільну відповідальність за завдану шкоду.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У спірних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки зі заподіяною шкодою.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження протиправності дій слідчого СУ ГУ МВС України в Запорізькій області Гурєєва Я.І., працівників УБОЗ ГУ МВС України в Запорізькій області щодо незбереження тимчасово вилученого майна, яке зазначено в протоколі накладення арешту від 29 вересня 2012 року, в результаті чого його було втрачено.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення протиправної поведінки органу державної влади, внаслідок чого йому було завдано шкоду.

Слід також зауважити, що відповідно до протоколу накладення арешту на майно від 29 вересня 2012 року накладено арешт на індивідуально визначене майно згідо з переліком (обладнання), яке містить 104 позиції.

Задовольняючи позовні вимоги стосовно відшкодування позивачу матеріальної шкоди у розмірі 62 746 926, 50 грн, судом першої інстанції визначено порушення права ОСОБА_1 на володіння та розпорядження цілісним об`єктом спортивним майданчиком з льодовою ковзанкою, будівлею розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, на думку суду, позивач заслуговує на компенсацію у вигляді вартості зведення аналогічного (подібного) за функціоналом об`єкту на базі наявних документів, а саме із правочинів, на підставі яких спортивний манеж був побудований і функціонував.

Згідно з положеннями статі 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки стаття 179 ЦК України. Статтями 181, 182 ЦК України визначено, що до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливо без їх знецінення та зміни призначення, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом.

Згідно зі статтею 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-1V «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відомості про зарєстровані речові права містяться у Державному реєстрі прав ( стаття 13 Закону).

Водночас, матеріали справи не містять підтвердних документів на підтвердження права власності на вищезаначений об`єкт: документи щодо відведення або придбання земельної ділянки, акти введення об`єкта в експлуатацію, правовстановлюючі документи на будівлю, витяги з державного реєстру прав стосовно проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку та об`єкт саме за ОСОБА_1 ..

Висновок суду першої інстанції, що належним підтвердженням права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - льодового манежу розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є запис у протоколі про накладення арешту від 29 вересня 2012 року, та покази свідків у справі не відповідає діючому законодавству та фактичним обставинам справи, оскільки порядок підтвердження права власності особи на майно чітко визначено законодавством і не передбачає підтвердження виникнення такого права протоколом арешту або показами свідків.

Згідно з пунктом 41 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним Наказом Генеральної прокуратури України, МВС України, ДПА України, СБУ, Верховного Суду України та Державної судової адміністрації від 27.08.2010 № 51/401/649/471/23/125, майно, на яке накладено арешт передається згідно з рішенням слідчого, прокурора та суду, виходячи з конкретних обставин та інтересів справи, на зберігання представникові територіальної держадміністрації або житлово-експлуатаційної організації, державної служби охорони органів внутрішніх справ, а також організації, якій завдані збитки, або власникові цього майна чи його родичу, якому роз`яснюється його відповідальність за зберігання прийнятого майна, про що у нього відбирається розписка. У разі необхідності майно, на яке накладено арешт, може бути вилучене.

Згідно протоколу від 29 вересня 2012 року арештоване майно було передане слідчим на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_2 , про що ним складено відповідно розписку.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі № 5009/94/12, що набрало законної сили, яке може бути прийнято апеляційним судом до уваги у цій справі як доказ, передбачений ч.3 ст.367 ЦПК України, на виконання вимог ч.5 ст.12 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі, тим більше, що на зазначене рішення ОСОБА_2 посилався в протоколі додаткового допиту потерпілого від 27 травня 2015 року в рамках кримінальної справи, та який міститься в матеріалах даної цивільної справи ( т. 5 а.с. 159-162) встановлено, що ФОП ОСОБА_2 є власником льодової ковзанки, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( витяг № 18821046 від 15.05.2008 року і звідним актом вартості будівель і споруд із технічного паспорту на дане майно). У зв`язку з чим позов суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_2 до ТОВ «СК Катран» було задоволено, витребувано від ТОВ «СК Катран» на користь суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 майно спортивний манеж, який включає в себе: купол 65*35 двошаровий з тканини ПВХ ( 82%) з системою автоматичної подачі повітря; паркан з секцій ( 88 шт); стовпи для паркану ( 89 шт); навіс ( 1од); шлюзи вхідні ( 2 од.); аварійні (2 од.) боти для периметру льодового поля 56*24 м; холодильний агрегат CLIMVENETA № 22958, MODEL Е 26-502, 30.01.2006 ( 1 од.); комплект трубок льодового поля площею 56*24 ( 2од); розчин етилену глюколю 40% ( 4 бочки), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . ( т. 6 а.с. 123-128).

Отже, належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 є власником безпосередньо об`єкта льодового манежу, включаючи наявні у ньому предмети і речі, який забезпечений усім необхідним обладнання для надання відвідувачам розважальних послуг у вигляді катання на льодовій ковзанці, матеріали справи не містять.

Напроти, рішенням Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі № 5009/94/12, що набрало законної сили встановлено, що власником майнового комплексу льодового манежу (каток), розташований за адресою АДРЕСА_1 є ФОП ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, зазначений каток було витребувано на його користь, тобто ще до накладення арешту на майно (29.09.2012 року).

Таким чином, передаючи вищезазначене майно на зберігання у кримінальному провадженні № 0000004 потерпілому ОСОБА_2 , слідчий СУ ГУ МВС України в Запорізькій області Гурєєв Я.І. виходив з конкретних обставин та інтересів справи, а його дії щодо передачі майна на зберігання ОСОБА_2 відповідають п. 41 вищезазначеної Інструкції, який несе відповідальність за збереження майна, а за відсутності доказів наявності права власності позивача на вищезазначене майно, з втратою якого ОСОБА_1 пов`язує понесення матеріальних витрат, підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди відсутні.

Крім того, необхідно наголосити на тому, що для настання відповідальності, передбаченої зазначеними нормами ЦК України, шкода повинна бути реальною встановлена у визначеному законом порядку, чого не було надано позивачем.

При цьому, для розрахунку матеріальної шкоди суд взяв до уваги правочини, на підставі яких спортивний (льодовий) манеж, на його думку, був побудований і функціонував, а обладнання, яке було вилучено в ході арешту майна 29.09.2012, відповідало номенклатурі договору, який був поставлений позивачу в рамках договору № 26 від 23.04.1010, а також визначив вартість майна на підставі листа ТОВ БК « АМРА» від 24 лютого 2021 року № 1-02/21 та листа ТОВ « Настрой» № 36 від 05.05.2021 року в цінах на 23.04.2021.

У відповідності до статті 3 Закону України « Про оцінку майна , майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна та майнових прав це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. В той же час, позивач не заявляв клопотання про призначення у справі відповідної експертизи про оцінку вилученого майна.

Отже, саме позивач повинен був належними та допустимими доказами доводити реальність суми матеріальної шкоди з дотриманням вимог Закону України « Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», чого ним зроблено не було.

З огляду на зазначене, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Неправомірність/незаконність дій (бездільності) органу державної влади ( посадової особи) має підтверджуватись належними доказами. Однак, факт протиправності дій/ бездіяльності на переконання суду апеляційної інстанції позивачем не доведено, будь-яких доказів ним не надано. Відповідні посадові особи органу, що здійснювали оперативну-розшукову діяльність, розслідування, діяли на законних підстав, у законний спосіб, в межах наданих повноважень. Позивачем не доведено заподіяння шкоди, адже відсутній сам факт незаконності рішень, дій чи бездіяльності органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування у кримінальному провадженні. Позивачем не доведено прямого причинного зв`язку між незаконними діями (бездіяльністю) працівників органу, що здійснював оперативно-розшукову діяльність, розслідування, та завданою шкодою.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено зазначених умов як підстави відповідальності у вигляді стягнення шкоди, завданої йому внаслідок неповернення майна, а також неправомірних дій правоохоронних органів щодо незабезпечення належного зберігання вилученого майна.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність права вимагати відшкодування моральної шкоди позивач також пов`язує з порушенням його матеріального права на володіння та розпорядження цілісним об`єктом майнового комплексу льодового манежу з льодовою ковзанкою, будівлею, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , документи на підтвердження права власності стосовно якої ні до суду першої ні до суду апеляційної інстанції не надавались.

Отже, висновок суду першої інстанції щодо відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди за період 94 місяці з дати скасування арешту на майно по дату ухвалення судового рішення по цій справі є помилковим.

Оскільки суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем не доведено зазначених умов як підстави відповідальності у вигляді стягнення шкоди, завданої йому внаслідок неповернення майна, а також неправомірних дій правоохоронних органів щодо незабезпечення належного зберігання вилученого майна, тому й не має підстав для стягнення моральної шкоди.

Проте суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, належної оцінки доказам у справі не надав, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області щодо незастосування судом першої інстанції строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, проте відповідачі такої заяви в суді першої інстанції не подавали, питання щодо застосування строку позовної давності не ставили, що ними не заперечувалося під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, аргументи апеляційних скарг частково є виправданими, у зв`язку з чим, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2023 року у цій справі в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 62 746 926, 50 гривень та моральної шкоди в розмірі 629800, 00 гривень підлягає скасуванню, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають зночення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права та порушенням норм процесуального права, що у відповідності до ч. 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 ..

В частині відмовлених позовних вимог рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2023 року не переглядається, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6, ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові втрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановлеому Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України « Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють опероативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Аналогічне правило міститься і у статті 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до ч. 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки постановою апеляційний суд частково задовольняє апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України та відмовляє у задоволенні позову в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та враховуючи, що позивач в силу вимог закону звільнений від сплати судових витрат, кожний із відповідачів та третя особа має право на компенсацію судового збору, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України сплаченого за подання апеляційної скарги Запорізькою обласною прокуратурою в сумі 17025, 00 грн відповідно до платіжної інструкції № 875 від 01 травня 2023 року, № 1092 від 25 травня 2023 року ( т. 4 а.с.115, а.с. 235), Головним управлінням Національної поліції в Запорізькій області відповідно до платіжної інструкцїї № 7165 від 26 квітня 2023 року ( т.4 а.с. 216), Державної казначейської служби України відповідно до платіжної інструкції № 797 від 02 червня 2023 року ( т. 5 а.с. 2).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2023 року у цій справі в частині задоволених позовних вимог про стянення матеріальної шкоди в розмірі 62 746 926, 50 гривень, моральної шкоди в розмірі 629800, 00 гривень скасувати. Прийняти в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , представника, адвоката Гусельникова Мирослава Олександровича до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, третя особа: Запорізька обласна прокуратура про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Компенсувати Головному управлінню Національної поліції в Запорізькій області (, адреса, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29, 69005, розрахунковий рахунок UA 0092623, відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ МФО 820172, отримувач Головне Управління Національної поліції в Запорізькій області) судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 17025, 00 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Компенсувати Запорізькій обласній прокуратурі ( , адреса: вул. Матросова, 29а, м. Запоріжжя, 69057, розрахунковий рахунок UA0000271, відкритий в Державній казначейській службі України. м. Київ МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура) судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 17025, 00 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Компенсувати Державній казначейській службі України (, адреса: вул. Бастіона, 6 м. Київ, 01601, розрахунковий рахунок НОМЕР_2 ) судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 17025, 00 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 16 листопада 2023 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С. Маловічко С.В.