Справа № 758/2257/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2023 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Ковбасюк О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Довгалюк О.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника позивача Сандула М.Б. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2023 року ТДВ «Страхова група «Оберіг» звернулося до Подільського районного суду міста Києва із вказаним позовом, зазначивши, що 02.12.2022 між ним та ОСОБА_1 було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/3636070, за умовами якого було забезпечено транспортний засіб ISUZU MIDI, д.н.з. НОМЕР_1 (vin- НОМЕР_2 ). Під час укладення полісу відповідач надав позивачу інформацію, що вказаний транспортний засіб не підлягає обов`язковому технічному контролю та відноситься до типу транспортного засобу «В2», тобто є легковим автомобілем. 03.01.2023 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, після чого відповідач звернувся із відповідною заявою до позивача, надавши при цьому копію свідоцтва про реєстрацію забезпеченого транспортного засобу, із якого встановлено, що вказаний транспортний засіб є вантажопасажирським. З метою розслідування страхового випадку позивач, керуючись п. 34.1 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звернувся до Сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України із запитом щодо проходження забезпеченим транспортним засобом обов`язкового технічного контролю. У відповідь на запит позивачу було надано інформацію про те, що забезпечений транспортний засіб не проходив обов`язковий технічний контроль та станом на 03.01.2023 не мав відповідного діючого протоколу. Таким чином, позивач стверджує, що оскільки відповідач під час укладення полісу надав неправдиві відомості щодо відсутності у нього обов`язку з проходження обов`язкового технічного контролю та ввів позивача в оману щодо істотних умов договору страхування, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/3636070 укладений з порушенням вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому наявні підстави для визнання його недійсним.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2023 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О.

Ухвалою суду від 17.03.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив.

Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надав, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч.8 ст. 178 ЦПК України.

У судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позову не визнали, вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, вони пояснили, що дійсно між сторонами було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/3636070 відносно транспортного засобу ISUZU MIDI, д.н.з. НОМЕР_1 , який перебуває у фактичному користуванні та володінні відповідача. Під час укладення полісу автомобіль відповідача був оглянутий представником позивача - страховим агентом ОСОБА_3 , яка особисто визначилася щодо типу та категорії транспортного засобу, терміну страхування та інших істотних умов договору. При цьому відповідач жодним чином не впливав на прийняття рішення страховою компанією щодо укладення вказаного полісу та жодних дій, спрямованих на введення позивача в оману, не вчиняв.

Заслухавши доводи відповідача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, зокрема, показання свідка, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України, частини першої статті 81 ЦПК України).

У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 02.12.2022 між ТДВ «Страхова група «Оберіг» та ОСОБА_1 було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/3636070, предметом забезпечення за яким є транспортний засіб ISUZU MIDI, д.н.з. НОМЕР_1 (vin- НОМЕР_2 ), що перебуває у фактичному володінні та користуванні відповідача.

Відповідно до умов полісу строк його дії встановлено з 00 год. 00 хв. 03.12.2022 по 02.12.2023 включно.

03.01.2023 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, після настання якої відповідач, діючи у відповідності до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», повідомив страховика про дорожньо-транспортну пригоду, надавши при цьому відповідні документи, у тому числі свідоцтво про реєстрацію забезпеченого транспортного засобу, відповідно до якого вказаний транспортний засіб є вантажопасажирським.

З метою розслідування страхового випадку представник позивача, керуючись п. 34.1 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звернувся до Сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України із запитом щодо проходження забезпеченим транспортним засобом обов`язкового технічного контролю.

Листом №31/269АЗ-3684-2023 від 23.02.2023 ГСЦ МВС повідомило представнику позивача, що відповідно до інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, за конструкцією транспортний засіб ISUZU MIDI є автобусом та відповідно до ч.7 ст. 35 Закону України «Про дорожній рух» підлягає проходженню обов`язкового технічного контролю з періодичністю двічі на рік. Станом на 03.01.2023 вказаний транспортний засіб не мав діючого протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу.

Ураховуючи наведене, позивач звернувся до суду із даним позовом, вказуючи на те, що відповідач, знаючи про необхідність проходження обов`язкового технічного контролю забезпеченим транспортним засобом та про відсутність відповідного протоколу, не повідомив про це позивача, тобто діючи умисно, ввів позивача в оману при укладенні полісу.

Таким чином, спір, що виник між сторонами, стосується правомірності укладеного між ними правочину, яким є поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/3636070 від 02.12.2022.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо права та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховики зобов`язані укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір «Зелена картка») відповідно до цього Закону та чинного законодавства України.

Статтею 989 ЦК України визначені обов`язки страхувальника, в тому числі передбачено, що страхувальник зобов`язаний при укладенні договору страхування надати страховикові інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-які зміни страхового ризику.

Як встановлено судом, під час укладення полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/3636070, відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію щодо транспортного засобу ISUZU MIDI, д.н.з. НОМЕР_1 (vin- НОМЕР_2 ).

Під час укладення полісу автомобіль відповідача був оглянутий представником позивача - страховим агентом ОСОБА_3 , яка особисто визначилася щодо типу та категорії транспортного засобу, терміну страхування та інших істотних умов договору та на підставі встановленої нею інформації відповідні дані було внесено до полісу.

Вказані обставини підтвердила у судовому засіданні й сама ОСОБА_3 , яка була допитана судом в якості свідка.

Свідок, зокрема, пояснила, що укладення полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не може бути здійсненим за відсутності усіх необхідних даних, передбачених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». При укладенні полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із відповідачем ОСОБА_1 останній надав усю необхідну інформацію та документи, що вимагаються вказаним Законом, а також надав сам транспортний засіб для огляду спеціалістами. Свідок, будучи страховим агентом ТДВ «Страхова група «Оберіг», особисто перевірила усі технічні характеристики транспортного засобу та його технічний стан, за результатами чого був укладений відповідний поліс. При цьому у відомостях полісу щодо типу транспортного засобу нею було обрано тип «В2», що найбільше відповідає типу автомобіля ISUZU MIDI, оскільки такого визначення як «вантажопасажирський» чинне законодавство, зокрема, Закон України «Про дорожній рух» не містить. Свідок також пояснила, що відомості про тип транспортного засобу у свідоцтві про його реєстрацію фактично вносяться відповідальними працівниками відповідних сервісних центрів МВС України, а тому будь-яка вина відповідача у внесенні неправдивих відомостей до реєстраційних документів щодо транспортного засобу, у тому числі й до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виключається.

Оцінюючи показання свідка, суд також приймає до уваги, що перелік транспортних засобів, які підлягають проходженню обов`язкового технічного контролю та його періодичність, визначено Законом України «Про дорожній рух».

Зокрема, статтею 35 вказаного Закону визначено, що транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті.

Обов`язковому технічному контролю не підлягають:

1) легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації;

2) легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепи до них - із строком експлуатації до двох років.

3) технічні засоби для агропромислового комплексу, визначені Законом України «Про систему інженерно-технічного забезпечення агропромислового комплексу України»;

Обов`язковий технічний контроль транспортного засобу передбачає перевірку технічного стану транспортного засобу, а саме: системи гальмового і рульового керування, зовнішніх світлових приладів, пневматичних шин та коліс, світлопропускання скла, газобалонного обладнання (за наявності), інших елементів у частині, що безпосередньо стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього природного середовища.

Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів визначає Кабінет Міністрів України.

Обов`язковий технічний контроль транспортних засобів, призначених для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування та зареєстрованих територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, здійснюють суб`єкти проведення обов`язкового технічного контролю, які мають на правах власності або користування обладнання, що дає змогу перевіряти технічний стан транспортних засобів на відповідність вимогам безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища.

Перелік обладнання, необхідного для одержання права на здійснення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів, а також документів, що подаються суб`єктами проведення обов`язкового технічного контролю для одержання такого права, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить:

для легкових автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажних автомобілів (незалежно від форми власності) вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років - кожні два роки;

для вантажних автомобілів вантажопідйомністю більше 3,5 тонни, причепів до них та таксі незалежно від строку експлуатації - щороку;

для автобусів та спеціалізованих транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, незалежно від строку експлуатації - двічі на рік.

На кожний транспортний засіб, що пройшов обов`язковий технічний контроль і визнаний технічно справним, суб`єкт проведення обов`язкового технічного контролю складає протокол перевірки його технічного стану, який видається водію транспортного засобу. У протоколі зазначається строк чергового проходження обов`язкового технічного контролю транспортного засобу відповідно до періодичності проходження, встановленої частиною восьмою цієї статті.

Технічний опис та зразок протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу затверджує Кабінет Міністрів України.

Забезпечення суб`єктів проведення обов`язкового технічного контролю бланками протоколів перевірки технічного стану транспортного засобу, а також доступом до загальнодержавної бази даних про результати обов`язкового технічного контролю транспортних засобів здійснюється на платній основі. Порядок забезпечення суб`єктів проведення обов`язкового технічного контролю бланками протоколів, доступом до зазначеної загальнодержавної бази даних та розмір плати за надання таких послуг встановлює Кабінет Міністрів України.

Обов`язковий технічний контроль транспортних засобів, які належать військовим формуванням, Міністерству внутрішніх справ України, Національній поліції, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, Оперативно-рятувальній службі цивільного захисту, покладається на ці формування та органи.

Порядок проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів, зареєстрованих іншими уповноваженими державними органами, затверджує Кабінет Міністрів України за поданням цих органів.

Таким чином, аналіз вищевказаних положень Закону України «Про дорожній рух» свідчить про те, що обов`язковий технічний контроль транспортних засобів у випадках, встановлених Законом, здійснюють суб`єкти проведення обов`язкового технічного контролю, які мають на правах власності або користування обладнання, що дає змогу перевіряти технічний стан транспортних засобів на відповідність вимогам безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища.

При цьому, суд звертає увагу на те, що вказаним Законом не визначено жодного обов`язку власника чи фактичного володільця транспортного засобу повідомляти будь-які додаткові відомості щодо нього.

З наявної в матеріалах справи копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/3636070 щодо транспортного засобу ISUZU MIDI, д.н.з. НОМЕР_1 (vin-code НОМЕР_4) вбачається, що такий транспортний засіб відноситься до категорії «В2».

В ході судового розгляду також встановлено, що перед укладанням полісу відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про транспортний засіб, а сам транспортний засіб був наданий ним на технічний огляд представнику ТДВ «Страхова група «Оберіг» та оглянутий експертом, який визначив його категорію як «В2», тобто легковий автомобіль.

Із урахуванням наведеного, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача та його представника, наведені в заперечення позову та у зв`язку з цим вважає безпідставними твердження позивача про те, що при укладенні оспорюваного полісу відповідач ввів позивача оману, надавши йому недостовірну інформацію щодо транспортного засобу.

При вирішенні даного спору суд, у відповідності до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує також правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 10.05.2023 у справі №715/310/22 (провадження № 61-9464св22), де Верховний Суд, зокрема, виснував наступне.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/ припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 01.12.2022 у справі №335/15805/17 (провадження №61-7595св22) зазначено, що «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.10.2022 у справі №947/32485/20 (провадження №61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Як встановлено судом, позивач не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що відповідач навмисно ввів його в оману при укладенні оспорюваного правочину, яким є поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/3636070 від 02.12.2022.

Будь-яких інших обставин, які б вказували на наявність підстав для визнання такого правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України, судом не встановлено.

Із урахуванням встановлених вище обставин справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність, переконливість, достатність і взаємний зв`язок усіх доказів у справі в їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 23, 81, 89, 258, 259, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повне найменування сторін по справі:

позивач - Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг», місцезнаходження: м. Київ, вул. Васильківська, 14, ;

відповідач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 09.10.2023.

Суддя Олена КОВБАСЮК