Справа № 301/2634/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 листопада 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Кондора Р.Ю.,

за участі секретаря Гусоньки З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Хустської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України, Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2022 року (головуюча суддя Даруда І.А.) у справі № 301/2634/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та внесення змін до записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно договору міни нерухомого майна від 16.12.2015, позивачка ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями у АДРЕСА_1 .

Після цього ОСОБА_3 у порядку приватизації набула право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0889 га, кадастровий номер : 2121.910100:06:001:0260, на підставі рішення Іршавської міської ради від 22.01.2016 № 136.

У 2019 році позивачка разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 за час спільного проживання здійснили реконструкцію придбаного житлового будинку, перебудували нерухоме майно під нежитлову будівлю.

Зазначала, що всі будівельні роботи були виконані спільною працею за спільні кошти відповідно до вимог чинних державних будівельних та санітарних норм. Реконструйована будівля знаходяться в належному стані, що стверджує можливість їх надійної та безпечної експлуатації. Наразі реконструкція під нежитлову будівлю завершена, що підтверджується технічним паспортом розробленим КП «Іршавське бюро технічної інвентаризації». Будівля є завершеним об`єктом нерухомого майна, його технічні характеристики відповідають технічним вимогам та стандартам, встановленим для житлових та нежитлових приміщень, що підтверджується технічним паспортом.

Вказувала, що при здійсненні реконструкції права третіх осіб не порушені. Реконструкція житлового будинку на власній земельній ділянці не суперечить правилам забудови населеного пункту та вимогам містобудівної документації.

Посилаючись на дані обставини, позивачка ОСОБА_1 просила:

1) визнати її власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) внести зміни до записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення відомостей про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер) в частині зміни цільового призначення об`єкта нерухомого майна, його опису з житлового будинку на нежитлову будівлю адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 22.08.2022 позов ОСОБА_1 задоволено. Ухвалено визнати ОСОБА_1 власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Внести зміни до записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відомостей про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер) в частині зміни цільового призначення об`єкта нерухомого майна, його опису з житлового будинку на нежитлову будівлю адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги

На це рішення подала апеляційну скаргу Хустська окружна прокуратура Закарпатської області в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України, Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційну скаргу, посилаючись на позицію Верховного Суду у постанові від 25.08.2020 у справі № 760/21223/17-ц, прокурор мотивує тим, що, вирішуючи справу про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити, зокрема: чи звертався позивач до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил. Суд може задовольнити позов за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина 3 статті 375 ЦК України). Апелянт зазначає, що загальна площа житлового будинку з господарською будівлею свинарником у АДРЕСА_1 становила 102 кв.м. В результаті проведеної реконструкції у період із 2019 по 2021 роки площа нерухомого майна збільшилася із 102 кв.м. до 170,15 кв.м., у зв`язку з чим об`єкт втратив тотожність із тим, на який було раніше отримано право власності. Вказує, що ОСОБА_1 упродовж 2019-2021 років не зверталася до компетентного органу - державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ) - щодо надання дозвільних документів на будівництво, декларація про готовність об`єкта до експлуатації органом не розглядалася, рішення про прийняття до експлуатації не приймалося, органом не було відмовлено у вирішенні зазначеного питання. У даному випадку суд взяв на себе повноваження, які належать до компетенції органу контролю. Суд першої інстанції не врахував, що наявний у справи звіт про технічне обстеження не є доказом відсутності порушень будівельних норм. Також місцевий суд не звернув уваги на те, що технічний паспорт, про який вказано у позовній заяві, у матеріалах відсутній, реконструкція відбулася без будь-яких дозвільних документів, об`єкт може становити загрозу для життя і здоров`я жителів м. Іршава, відвідувачів цієї нежитлової будівлі. Позивачем не було надано до справи технічного паспорту на будівлю, не надано доказів на підтвердження відповідності спірного будівництва встановленим будівельним нормам і правилам, не надано результатів експертизи проекту будівництва на підтвердження відсутності істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості. За таких обставин відсутні умови для задоволення позовних вимог про визнання права власності на самочинно збудоване майно на підставі рішення суду. Також апелянт зазначає, що уповноважені державою органи на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах не забезпечили належний захист інтересів держави шляхом оскарження незаконного судового рішення, а тому прокурор вступає у вказану справу в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України, Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області.

Позиція інших учасників справи

Державна інспекція архітектури та містобудування України подала письмові пояснення, у яких посилається на відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . Зокрема зазначає, що позивачкою не надано результатів експертизи проекту будівництва як доказ відсутності істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості, тому відсутні умови для визнання права власності на них на підставі рішення суду. Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Наведений висновок узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 27.05.2015 у справі № 6-159цс15, від 02.12.2015 у справі № 6-1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04.06.2018 у справі № 640/13030/16-ц та від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17. Однак позивачка не зверталася до органу державного архітектурно-будівельного контролю для введення об`єкта в експлуатацію у встановленому законом порядку, а одразу звернулась до суду з позовом про визнання права власності. У позивачки відсутні як документи, що надають право виконувати будівельні роботи, так і документи, що засвідчували б прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Межі розгляду апеляційним судом та явка учасників справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Представник Закарпатської обласної прокуратури в судовому засіданні апеляційного суду скаргу підтримала. Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відпрвлень (а.с.166-167). Про причини неявки суду не повідомили. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника апелянта, дослідивши матеріали даної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Застосовані норми права

Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У частині четвертій статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Нормативно регламентованим є право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частинами третьою, п`ятою, сьомою статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

За загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Разом з цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.

На підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 цього Закону).

Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі N 760/21223/17-ц.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.

Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.

Фактичні обставини справи

Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.12.2015, на підставі договору міни нерухомого майна від 16.12.2015, ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок (літ. А) з господарською будівлею (свинарник літ. Б) у АДРЕСА_1 (а.с. 6). Загальна площа нерухомого майна становить 102 кв.м., житлова площа 35,4 кв.м. Право власності зареєстровано 16.12.2015.

Згідно з довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.03.2016, на підставі рішення Іршавської міської ради від 22.01.2016 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 2121.910100:06:001:0260 площею 0,0889 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності зареєстровано 01.03.2016, (а.с. 8).

ОСОБА_1 визнає ту обставину, що у період із 2019 по 2021 рік на її земельній ділянці, разом з відповідачем, який є її чоловіком, нею було здійснено реконструкцію житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 у нежитлову будівлю, внаслідок чого загальна площа зросла до 292, 8 кв.м.

Дана обставина також стверджується наявним у справі Звітом про проведення технічного обстеження цієї нежитлової будівлі від 26.03.2021, виконаним експертом (інженером) з технічного обстеження ФОП ОСОБА_4 (а.с. 19-25).

Так, у вказаному Звіті від 26.03.2021 зазначено, що об`єкт у АДРЕСА_1 , за класом наслідків (відповідальності) об`єкта СС1, був реконструйований у період із 2019 по 2021 рік у нежитлову будівлю загальною площею 292,8 кв.м.

При цьому у Звіті відсутня інформація щодо проектної та робочої документації, а також технічного паспорту об`єкту, зокрема, міститься прочерк у місці, де мають бути вказана наявність чи відсутність проектної та робочої документації, а також міститься прочерк у місті, де мають бути вказані реквізити технічного паспорту.

Згідно з таким Звітом від 26.03.2021, за результатом проведеного технічного обстеження об`єкта встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації.

Однак, такий Звіт від 26.03.2021 не є належним і допустимим доказом відсутності істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості, не підтверджує додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією.

До матеріалів справи на надано інформації про наявність у позивача ОСОБА_1 дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту чи затвердженої у встановленому порядку проектної документації.

Також до матеріалів справи не надано відомостей щодо реалізації ОСОБА_1 процедури зміни цільового призначення житлового будинку під нежитлове приміщення, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження дотримання будівельних норм та істотних правил.

У даній справі встановлено, що ОСОБА_1 не зверталася до компетентного державного органу (Державної інспекції архітектури та містобудування України) з метою прийняття спірного об`єкта до експлуатації, Державна інспекція архітектури та містобудування України не розглядала таке питання і не відмовляла у введені в експлуатацію будівлі.

Натомість 14.09.2021 (згідно календарного штемпелю суду) ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом про визнання її власником нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також внесення змін до записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення відомостей про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер) в частині зміни цільового призначення об`єкта нерухомого майна, його опису з житлового будинку на нежитлову будівлю.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Наведений висновок узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 640/13030/16-ц (провадження № 61-1073св17) та від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17 (провадження № 61-39346св18).

Висновки апеляційного суду

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 не зверталася до Державної інспекції архітектури та містобудування України з метою введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернувся до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Крім того, позивачка, визначивши відповідачем ОСОБА_2 , шлюб з яким зареєстровано 07.08.2004 і з яким, відповідно до позовної заяви, за час спільного проживання здійснили реконструкцію житлового будинку, не довела яким чином він оспорює, не визнає чи порушує її право власності, яке вона просила визнати у судовому порядку.

Оцінюючи обставини у сукупності, колегія суддів вважає, що позивачка не довела належними й допустимими доказами, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також що ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу Державної інспекції архітектури та містобудування України.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, (п.п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України) слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги Закарпатською обласною прокуратурою сплачено 1362,00 гривень (а.с. 137), які підлягають стягненню на користь апелянта з позивача.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Хустської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України, Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та внесення змін до записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Закарпатської обласної прокуратури (вул. Коцюбинського 2-а, м Ужгород, 88000, ) 1362,00 грн у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 листопада 2023 року.

Головуюча:

Судді: