Номер провадження: 22-ц/813/1212/23
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 адвоката Кравченка О.М.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ткаченка Бориса Романовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк Олени Петрівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу, про визнання недійсною довіреності, -

В С Т А Н О В И В:

23 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк Олени Петрівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу, про визнання недійсною довіреності. В якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65.3 кв.м, який був укладений 24 квітня 2019 року між ОСОБА_1 , в особі її представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. та визнати недійсною довіреність, виданою на ім?я ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П..

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у вищезазначеному договорі купівлі-продажу зазначено, що представник ОСОБА_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , нібито діяв на підставі довіреності, яка видана на його ім`я ОСОБА_1 і посвідчена приватним нотаріусом Косюк О.П. 22 квітня 2019 року. Однак позивачка ОСОБА_1 ніколи такої довіреності на відчуження своєї 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , нікому не видавала, із ОСОБА_3 не знайома, наміру відчужувати свою нерухомість не мала. Зазначену квартиру ОСОБА_1 придбала на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.04.2006 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П.. 20 червня 2017 року Приморським районним судом міста Одеси було ухвалене рішення по цивільній справі №522/2699/17, яким суд вирішив поділити квартиру АДРЕСА_3 , що є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири.

ОСОБА_1 також зазначає, що у 2015 році виїхала з країни. Останній день її перебування в Україні датується 10 червня 2015 року, згідно штампу червоного кольору на 31 сторінці паспорту для виїзду за кордон, і тому вона ніяким чином не могла оформити 22 квітня 2019 року довіреність на ім?я ОСОБА_3 і передати йому повноваження щодо відчуження 1/2 частини квартири. Факт не підписання та не видання ОСОБА_1 довіреності від 22.04.2019 на ім`я ОСОБА_3 підтверджується відповіддю Підрозділу по боротьбі з незаконною міграцією Анталійського управління безпеки, з якого вбачається, що з 20 квітня 2018 року по 01 червня 2020 року ОСОБА_1 не залишала межі Республіки Туреччини, тому і 2019 року не знаходилася в Україні та місті Одесі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Суд визнав недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 загальною площею 65,3 кв.м, який був укладений 24 квітня 2019 року між ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольгою Сергіївною за №712.

Визнав недійсною довіреність, видану ОСОБА_1 , на ім`я ОСОБА_3 , та посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк Оленою Петрівною 22 квітня 2019 року.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Ткаченко Б.Р. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2021 року скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції з`явилась адвокат Скорохватова Н.Є. в інтересах ОСОБА_2 , яка стверджувала, що не може брати участь в судовому розгляді справи, оскільки ОСОБА_2 уклав із нею договір лише 30 жовтня 2023 року, тому вона не готова до судового засідання. Також просила відкласти розгляд справи на іншу дату та надати їй можливість ознайомитись з матеріалами справи.

Розглянувши вищезазначене клопотання, колегія суддів на місці прийшла до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи та відмовила у задоволенні клопотання. Після чого адвокат Скорохватова Н.Є. покинула залу судового засідання.

Так, встановлено, що 01 листопада 2023 року адвокат Скорохватова Н.Є. в інтересах ОСОБА_2 особисто подала до канцелярії Одеського апеляційного суду заяву про ознайомлення із матеріалами справи, до якої додала ордер на надання правничої (правової) допомоги від 31 жовтня 2023 року.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що ні 01 листопада 2023 року, ні 02 листопада 2023 року, до початку судового засідання, яке було призначене на 14.30 год, адвокат Скорохватова Н.Є. не з`явилась для ознайомлення з матеріалами справи, хоча не була позбавлена такої можливості.

Адвокат Скорохватова Н.Є. також зазначила, що адвокат ОСОБА_2 Ткаченко Б.Р. який звертався до суду із апеляційною скаргою, не може далі приймати участь в судових засіданнях, відповідач розірвав з ним договір про надання правової допомоги, оскільки ОСОБА_4 знаходиться в складі Збройних Сил України, однак на підтвердження зазначеного не надано жодного доказу, тому такі твердження не приймаються до уваги апеляційним судом.

Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Так, апеляційна скарга адвоката Ткаченка Б.Р. в інтересах ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2021 року тривалий час знаходиться в провадженні Одеського апеляційного суду, а саме з червня 2021 року, а тому ОСОБА_2 мав достатньо часу, в разі необхідності та достатньої зацікавленості у якнайшвидшому розгляді справи, надати суду додаткові докази чи клопотання, в тому числі укласти із адвокатом договір, з урахуванням часу для ознайомлення адвоката із матеріалами справи, без відкладання судового засідання та затягування судового процесу.

ОСОБА_2 , як ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язаний цікавитись відомим йому провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.

Заміна, за ініціативою сторони, представника за короткий проміжок часу до дати призначеного слухання та/або не передача новому представнику всіх матеріалів необхідних для здійснення представництва не може бути визнано само по собі поважною причиною і не має наслідком безумовне відкладення розгляду справи або оголошення перерви у розгляді справи.

Необхідними передумовами ефективного судочинства є добросовісне використання учасниками справи процесуальних прав (недопущення зловживання цими правами), добросовісне виконання встановлених законом обов`язків, дотримання всіма суб`єктами судового провадження етичних норм. Здійснюючи свою діяльність на професійній основі судді та адвокати зобов`язані демонструвати і пропагувати високі стандарти процесуальної поведінки.

Вказане відповідає Правилам організації ефективного цивільного судочинства, що розроблені на підставі ст. ст. 1, 3, 55, 131-1, 131-2 Конституції України, ст. 6 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суддями пілотних судів Одеської області, адвокатами Ради адвокатів Одеської області та прокурорами прокуратури Одеської області в рамках міжнародного проекту «Суд, громадяни, суспільство, держава: співпраця заради змін».

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача та представника ОСОБА_1 адвоката Кравченка О.М., який заперечував у задоволені апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).

Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України).

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Згідно ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

На підставі матеріалів справи, апеляційним судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2017 року (справа №522/2699/17, провадження №2/522/5897/17) позов ОСОБА_2 задоволено частково. Суд поділив квартиру під АДРЕСА_4 , що є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 .

Суд першої інстанції (справа №522/2699/17, провадження №2/522/5897/17) виходив із того, що 25 червня 1981 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано 27 грудня 2011 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 27.12.2011, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області.

04 травня 2006 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру під АДРЕСА_4 на підставі укладеного між нею та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 договору купівлі-продажу квартири від 28.04.2006, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П. за №Д-145 (т. 1 а.с. 11-12).

Згідно договору купівлі-продажу від 24 квітня 2019 року ОСОБА_1 (продавець), в особі представника ОСОБА_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , що діє на підставі довіреності, посвідченої 22 квітня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., за реєстровим №61, з однієї сторони, та ОСОБА_2 (покупець) з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу. За цим договором продавець передає у власність покупцю, а покупець оплачує та приймає 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 9-10).

В позовні заяві ОСОБА_1 стверджує, що вона не видавала довіреності на ім?я ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., а тому ОСОБА_3 не мав повноважень від її імені укладати вищевказаний договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65.3 кв.м, який був укладений 24 квітня 2019 року з відповідачем ОСОБА_2 ..

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надала копію свого паспорту для виїзду за кордон, згідно інформації якого останній день її перебування в Україні датується 10 червня 2015 року, відповідно до штампу на 31 сторінці паспорту для виїзду за кордон (т. 1 а.с. 14).

Відповідно до листа від 27.10.2020 за №184/В-14012 Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України повідомлено, що за результатами перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», інформації про перетинання державного кордону України у період з 26 жовтня 2015 року по 01 січня 2020 року громадянином України ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено (т. 1 а.с. 46).

Згідно копії листа Підрозділу по боротьбі з незаконною міграцією та прикордонної служби Анталійського Управління безпеки Турецької Республіки за №12239, яка містить інформацію про в`їзди-виїзди в період з 01 січня 2018 року по 01 червня 2020 року, зафіксовано в`їзд ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в аеропорті «Анталія» 20 квітня 2018 (т. 1 а.с. 104, 121-123).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив із того, що матеріалами справи достовірно встановлено, що ОСОБА_1 не укладала договір представництва з ОСОБА_3 , не видавала йому довіреності, а тому ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 загальною площею 65,3 кв.м, без повноважень, в порушення статті 203 ЦК України, в наступному ОСОБА_1 не схвалювала зазначений правочин.

Відсутність правовідношень представництва між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , не підписання особисто ОСОБА_1 довіреності від 22.04.2019, виданою на імя ОСОБА_3 , та посвідченого посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. є підставою для визнання такої довіреності недійсною.

Зазначене також є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , укладеного ОСОБА_1 , в особі її нібито представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , і посвідченого 24.04.2019 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П..

Колегія суддів апеляційного суду в повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував норми статті 215 ЦК України, якою передбачені підстави недійсності правочину, та дійшов законного і справедливого висновку про задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання недійсною довіреності.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 стверджує, що лист від 27.10.2020 за №184/В-14012 Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, не може свідчити про те, що ОСОБА_1 не перетинала кордон у непідконтрольних територіях або зі сторони невизнаних республік таких як Придністровська Молдавська Республіка або із територій Луганської або Донецької області, які не контролюються Україною та перетин яких здійснюється за внутрішній паспортом України.

Однак апеляційний суд не може прийняти до уваги дані доводи, оскільки вони є надуманими. Так згідно листа від 27.10.2020 за №184/В-14012 Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України повідомлено, що за результатами перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», інформація про перетинання у період з 26 жовтня 2015 року по 01 січня 2020 року ОСОБА_11 , державного кордону України, в тому числі лінії розмежування з тимчасово з тимчасово окупованими територіями окремих районів Донецької та Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим - не виявлено.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Так, на підтвердження того, що ОСОБА_1 не перебувала на території України 22 квітня 2019 року, під час укладання довіреності на ім`я ОСОБА_3 , посвідченого посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., позивачка надала достатнього належним та допустимих доказів, в тому числі копію листи від 27.10.2020 за №184/В-14012 Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, копію листа Підрозділу по боротьбі з незаконною міграцією та прикордонної служби Анталійського Управління безпеки Турецької Республіки за №12239, яка містить інформацію про в`їзди-виїзди в період з 01 січня 2018 року по 01 червня 2020 року, при цьому заперечуючи проти достовірності таких документів, які окрім того надані уповноваженими на те органами, відповідач ОСОБА_2 , в порушення ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не надає суду жодного доказу на підтвердження своїх заперечень.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 ставить під сумнів надані позивачкою докази не перебування її на території України під час укладання довіреності на ім`я ОСОБА_3 , посвідченого посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., також з тих підстав, що договір про надання правової допомоги з адвокатом Кравченко О.М. підписаний ОСОБА_1 , та місцем підписання договору зазначено місто Одеса. Однак апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними, більш того вказане не є предметом доказуванням в даній справі.

Окрім того, апеляційний суд вважає зазначити, що Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України повідомлено, що за результатами перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», не виявлено інформації про перетинання ОСОБА_11 , державного кордону України, в тому числі лінії розмежування з тимчасово з тимчасово окупованими територіями окремих районів Донецької та Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим, у період з 26 жовтня 2015 року по 01 січня 2020 року.

Листом Підрозділу по боротьбі з незаконною міграцією та прикордонної служби Анталійського Управління безпеки Турецької Республіки за №12239, надано інформацію про в`їзди-виїзди ОСОБА_12 в період з 01 січня 2018 року по 01 червня 2020 року.

При цьому, договір №09/20 про надання правової допомоги між адвокатським об`єднанням «Інвіктус» та ОСОБА_1 підписаний 08 вересня 2020 року (т. 1 а.с. 48).

Апеляційний суд визнає необґрунтованими та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у справі не проводилась судова почеркознавча експертиза, а тому не можливо беззаперечно встановити, що підпис в довіреності від 22.04.2019 на ім`я ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., дійсно виконаний не особисто ОСОБА_1 , оскільки в матеріалах справи достатньо доказів яким в повній мірі надана правова оцінка як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, та які в своїй сукупності доводять той факт, що позивач ОСОБА_1 дійсно не підписувала оспорювану довіреність.

Крім того, 03 жовтня 2022 року представником ОСОБА_1 надана копія висновку експерта №22-3869 судово-почеркознавчої експертизи від 31.08.2022 Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (ОНДІСЕ), відповідно до висновків якого «Підпис від імені ОСОБА_1 , розміщений у графі «Підпис» довіреності від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , посвідченої 22.04.2019 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. за реєстровим №61, виконаний не самою ОСОБА_1 , а іншою особою, з наслідуванням підписам ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 205-207).

Незважаючи на те, що висновок експерта №22-3869 судово-почеркознавчої експертизи від 31.08.2022 Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, наданий лише під час апеляційного перегляду справу та не був досліджений та врахований судом першої інстанції, колегія суддів вважає за доцільне врахувати даний висновок, оскільки перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що доводи наведені у апеляційні скарзі суттєвими не являються, зводяться до цитування положень ЦПК України, ЦК України і рішень Європейського суду з прав людини, та не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення та трактування норм матеріального права на власний розсуд.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого, законного та справедливого висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Ткаченка Бориса Романовича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 13 листопада 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда