МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа 521/9012/18
Провадження 2/521/38/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі

судді Маркарової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Іськової В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

Первісний позов:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

треті особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради

Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради

предмет позову : усунення перешкоди в користуванні власністю шляхом зобов`язання вчинити певні дії

Зустрічний позов:

позивач: ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_1

треті особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради

Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради

предмет позову: усунення перешкоди в користуванні власністю шляхом зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась із до суду вищезазначеним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 .

Власником будинку АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_2 .

Позивач стверджувала, що земельні ділянки, на яких розташовані будинки сторін є суміжними, відмежовуються одна від одної парканом, який ОСОБА_2 самовільно пересунула на 20 см., захопивши частину ділянки позивача.

Окрім того, на захопленій ділянці відповідачем самовільно збудована кам`яна споруда.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_2 відновити паркан між спірними земельними ділянками по межі, яка існувала до його незаконного перенесення, знести самовільно збудовану споруду, розташовану на межі між земельними ділянками будинків АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 за вищевказаною адресою.

Ухвалою суду від 23.01.2019 року до спільного розгляду із первісним позовом прийнятий зустрічний позов ОСОБА_2 .

Так, остання стверджувала, що саме прибудова до літньої кухні ОСОБА_1 виходить на її земельну ділянку на 10 см.

Врегулювати спір мирним шляхом сторонам не вдалось.

В порядку статті 391 ЦК України ОСОБА_2 просила суд усунути їй перешкоду в користуванні земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_5 шляхом зобов`язання відповідача за зустрічним позовом знести самочинно збудовану споруду на межі ділянки АДРЕСА_3 та перенести паркану згідно меж земельних ділянок суміжних власників.

В процесі розгляду справи ОСОБА_1 свій позов підтримала, позов ОСОБА_2 не визнала, стверджуючи, що він не є доведеним.

ОСОБА_2 зустрічний позов підтримала, первісний позов не визнала.

Так, ОСОБА_2 послалась на те, що переміщення паркану між земельними ділянки нею не здійснювалось, остання має дозвіл на початок виконання будівельних робіт - реконструкцію будинку в межах ділянки, яка знаходиться у користуванні.

Треті особи - Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради пояснень по суті спору не надали.

Дослідивши обставини справи наявні докази, суд вважає, що позови не підлягають задоволенню з наступних підстав:

При вирішені спору суд виходить з положень статті 12 ЦПК України, за якою цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принципами судового доказування є обов`язковість доказування (оскільки всі обставини справи підлягають доказуванню; належність, допустимість, достовірність, достатність, доказів (Глава 5 Розділу І ЦПК України).

Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише сприяє учасникам удового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Змагальна форма цивільного процесу визначає покладання тягаря доказування на самі сторони і зняття із суду обов`язку по збиранню доказів.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок).

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником будиноку АДРЕСА_1 .

Право власності набуто позивачем за договорами купівлі-продажу від 25.02.2017 року, реєстрові номери 194, 198.

ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_2 (договір дарування від 22.08.2002 року, реєстровий номер 1078).

В силу загального принцип єдності земельної ділянки та розташованої на ній нерухомості, визначеного Цивільним Кодексом України сторони користуються земельними ділянками за спірними адресами.

Відповідно до ст. 95 Земельного Кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Землекористувачі суміжних земельних ділянок повинні жити за правилами добросусідства, тобто зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, не порушувати законні права один одного (ст.ст. 91, 96, 103 ЗК України).

Відповідно до статті 91 ЗК України землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (стаття 103 ЗК України).

За ст. 90 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осiб на земельнi дiлянки здійснюється шляхом, зокрема: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом способів.

Разом із тим, при вирішенні спору суд відповідно до вимог процесуального закону суд зобов`язаний установити:

-чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача;

- у чому полягає таке порушення прав;

-якими доказами воно підтверджується.

За змістом частини першої статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» межування земель - це комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка.

План земельної ділянки - графічне зображення, що відображає місцезнаходження, зовнішні межі земельної ділянки та межі земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельних сервітутів), а також розміщення об`єктів нерухомого майна, природних ресурсів на земельній ділянці.

Вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують:

-яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля

- її розмір і конфігурацію

-яка частина будівлі підлягає знесенню

За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу.

Не встановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.

Зазначене узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 19.04.2017 року у справі № 6-129цс17.

Згідно п. 5.1 Розділу ІІ Науково-методичних рекомендацій, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5) з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, основними завданнями будівельно-технічної експертизи є:

-визначення відповідності розробленої проектно-технічної та кошторисної документації вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва;

- визначення відповідності виконаних будівельних робіт та побудованих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо) проектно-технічній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва;

-визначення відповідності виконаних будівельних робіт, окремих елементів об`єктів нерухомого майна, конструкцій, виробів та матеріалів проектно-технічній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва;

-визначення, перевірка обсягів і вартості виконаних будівельних робіт та складеної первинної звітної документації з будівництва та їх відповідність проектно-кошторисній документації, вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва;

-визначення групи капітальності, категорії складності, ступеня вогнестійкості будівель і споруд та ступеня будівельної готовності незавершених будівництвом об`єктів; визначення технічного стану будівель, споруд та інженерних мереж, причин пошкоджень та руйнувань об`єктів та їх елементів;

- визначення вартості будівельних робіт, пов`язаних з переобладнанням, усуненням наслідків залиття, пожежі, стихійного лиха, механічного впливу тощо; визначення можливості та розробка варіантів розподілу (виділення частки; порядку користування) об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до п. 6.1 Розділу ІІ Науково-методичних рекомендацій, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5) з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, основними завданнями земельно-технічної експертизи є:

- визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо);

-визначення відповідності фактичного розташування будівель, споруд та інших об`єктів відносно меж земельних ділянок їх розташуванню у відповідній технічній документації;

-визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки;

- визначення можливості розподілу (порядку користування) земельними ділянками, розробка варіантів їх розподілу (порядку користування);

-визначення можливих варіантів підходу та проїзду до земельних ділянок, встановлення земельного сервітуту

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів.

За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі) (постанова ВС від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17).

Відповідно до ст.376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Так, знесення самочинно збудованого нерухомого майна саме в судовому порядку допускається тільки у тому разі, якщо зазначене майно збудовано з істотним порушення будівельних норм і правил, з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, у разі неможливості провести відповідну перебудову цього майна або відмови особи від проведення цієї перебудови.

За п.п.5, 17, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду, згідно до вимог статті 376 ЦК з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування, відповідні інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

Окрім того, позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником, користувачем земельної ділянки, іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК України.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Верховний Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 18.04.2019 по справі № 206/6229/15-ц дійшов висновку, що право на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва на підставі статті 376 ЦК України сусідній землекористувач не має, таке право належить зокрема відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №522/5487/17 орган державного архітектурно-будівельного контролю у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, уповноважений видати припис про усунення порушень, у тому числі шляхом знесення самочинного збудованого об`єкта.

Цей припис є обов`язковою передумовою для можливості контролюючого органу на звернення до суду на підставі ч.1 ст.38 вказаного Закону у зв`язку з його невиконання.

Отже, згідно вимог ст.38, ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і ст.376 ЦК України, орган державного архітектурно-будівельного контролю за наявності обставин, передбачених абзацом першим частини першої статті 38 цього Закону (у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою), уповноважений та зобов`язаний видати припис про усунення порушень, у тому числі шляхом знесення самочинного збудованого об`єкта особі, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Цей припис є обов`язковою передумовою для можливості контролюючого органу на звернення до суду на підставі абз.2 ч.1 ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у зв`язку з його невиконанням.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

За висновком судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 21-1947/1990/1991 :

-на момент дослідження житлового будинку АДРЕСА_3 за спірною адресою порівняно із технічним паспортом від 11.06.2018 року наявний добудований коридор 1-1 (збільшений з 3,8 кв.м. до 8,7 кв.м.), половина якого самочинно збудована, збільшена уздовж суміжної межі

-водостоки з покрівлі житлового будинку АДРЕСА_3 організовані таким чином, що вода не потрапляє на суміжну земельну ділянку АДРЕСА_4 , що відповідає ДБН

-проведені будівельні роботи коридору частково відповідають вимогам в галузі будівництва

-спірні земельні ділянки мають довгасту форму з вузькими фасадними межами, що за досить щільної забудови ускладнює організацію експлуатаційних розривів як на ділянці № НОМЕР_1 , так і на ділянці № НОМЕР_2 . Фактично усі стіни будинків, що орієнтовані на суміжну, спірну межу не забезпечені нормативно-передбаченими проходами для експлуатації та ремонту завширшки

-сторонами для проведення експертизи не надана документація із землеустрою на спірні земельні ділянки

-фактична площа земельної ділянки № 9 відповідає технічним паспортам 1991 року, 2001 року

-фактична площа земельної ділянки № НОМЕР_2 не відповідає технічному паспорту 2016 року, складає 192 кв.м., тобто є більшою на 10 кв.м.

-до житлового будинку АДРЕСА_4 самочинно прибудований тамбур 4,21 кв.м.

-суміжна межа між спірними земельними ділянками відповідає технічному паспорту від 13.07.2001 року

Допитаний в судовому засіданні за наданим висновком судовий експерт ОСОБА_3 пояснив суду, що сторонами для проведення експертизи не надана документація із землеустрою на спірні земельні ділянки; ним не врахований дозвіл УДАБК ОМР від 20.12.2017 року, отриманий ОСОБА_2 про початок виконання будівельних робіт - реконструкцію будинку в межах ділянки, яка знаходиться у користуванні.

За відсутності достатніх письмових, речових доказів в обґрунтування позовних вимог, показання допитаних в суді свідків - самої позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , розбіжностей судової експертизи не усувають, а письмове опитування адвокатом ОСОБА_2 громадянки ОСОБА_5 суперечить статті 93 ЦПК України.

Процесуальне питання призначення судом додаткової, повторної експертиз в порядку ст. 113 ЦПК України сторонами не порушувалось.

Так, порушене право сторін в цілому діями іншої сторони сторонами за час розгляду справи не доведено.

При обрані способу захисту сторонами не враховано, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Обраний сторонами спосіб захисту суперечить позиції ВС (постанова 18.04.2019 року по справі № 206/6229/15-ц).

Враховуючи викладене, обидва позови є не доведеним позивачами, спосіб захисту порушеного права не відповідає змісту відповідного права, не відповідає цілям судочинства.

Керуючись Главою 9 Розділу ІІІ ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволені первісного позову відмовити.

В задоволені зустрічного позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки передбаченіст.ст.354,355ЦПК України: Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Одеського апеляційного суду .

Суддя: С.В. Маркарова

Повний текст рішення виготовлений 12.10.2023 року

28.09.23