Справа №753/3628/22 Головуючий в суді І інстанції Мицик Ю.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

09 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики від 24 лютого 2021 року у розмірі 18 320,00 гривень.

Позов обґрунтовувала тим, що 24 лютого 2021 року вона надала у борг відповідачу кошти в сумі 18 320,00 грн., що підтверджується розпискою, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути вказану суму не пізніше 3-х робочих днів з моменту направлення вимоги позикодавцем.

26 грудня 2021 року вона направила засобами поштового зв`язку на адресу відповідача письмову вимогу про повернення коштів від 24 грудня 2021 року, з умовою про повернення коштів не пізніше 29 грудня 2021 року. Однак відповідач, отримавши вимогу 18 січня 2022 року, у вказаний строк кошти не повернув.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 24.02.2021 у розмірі 18 320,00 гривень та судовий збір у розмірі 992 гривні 40 коп.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що судом першої інстанції не враховано, що зі змісту розписки від 24 лютого 2021 року вбачається, що в обмін на передані кошти позивач набуває всіх прав за Договором щодо постачання електроенергії від 18.02.2021 №70958015, а грошові кошти підлягали поверненню лише у випадку відмови позивача від використання електроенергії. А відтак, вказує, що між ними фактично склалися правовідносини не з приводу договору позики, а передані кошти використані на цільове призначення - для оплати спожитої позивачем електроенергії у орендованій нею будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Від ОСОБА_1 надійшли до суду додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких він вказує, що судом першої інстанції не досліджено справжньої природи укладеного між сторонами договору.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Крім цього, ОСОБА_2 просить надати можливість її представнику брати участь в судовому засіданні по справі в режимі відеоконференції, а також заперечення на додаткові пояснення, в яких вона просить відмовити у прийнятті нових доказів, поданих апелянтом до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на те, що предметом спору є стягнення боргу, а ціна позову становить 18 320,00 гривень, колегія суддів не вбачає підстав для виклику сторін в судове засідання, а тому вважає, що у задоволенні клопотання позивача про призначення по справі відеоконференції слід відмовити.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги та заперечень на неї, вважає необхідним її задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, письмова форма якого внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальником боржнику, при цьому належних та допустимих доказів повернення грошових коштів відповідачем надано не було.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з копії договору від 24 лютого 2021 року, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 18 320,00 грн. для оплати послуг за Договором про постачання електроенергії від 18.02.2021 №70958015 ПВ, та що одержанням цих коштів позичальник підтверджує, що позикодавець набуває всіх прав за Договором про постачання електроенергії від 18.02.2021 №70958015 ПВ, а в разі відмови позикодавця від використання електроенергії, позичальник зобов`язується повернути вказану суму у строк не пізніше 3 робочих днів з моменту направлення вимоги позикодавцем (а.с.7).

26 грудня 2021 року ОСОБА_3 направила засобами поштового зв`язку на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу про повернення коштів не пізніше 29 грудня 2021 року, зі змісту якої вбачається, що вона вимагає повернення коштів у зв`язку з розірванням Договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії та припинення постачання електричної енергії на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

13 січня 2022 року ОСОБА_3 повторно направила засобами поштового зв`язку на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу про повернення коштів не пізніше 14 січня 2022 року, яку відповідач отримав особисто 08 лютого 2022 року (а.с.12).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), на які посилається заявник у касаційній скарзі.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 442/8157/15-ц, та у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до абз. другого ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин положення статей 1046-1051 ЦК України, з огляду на те, що зі змісту договору від 04.02.2021 вбачається, що між сторонами виникли правовідносини не з приводу договору позики, який має бути одностороннім та безумовним, а щодо передачі позивачем відповідачу грошових коштів в рахунок оплати послуг за Договором про постачання електроенергії від 18.02.2021 №70958015 ПВ, що також підтверджується і змістом вимог щодо повернення коштів від 24.12.2021 та від 11.01.2022, з яких також вбачається, що на об`єкті за адресою: АДРЕСА_1 було припинено постачання електричної енергії у зв`язку з розірванням Договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії.

Таким чином, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статей 1046-1051 ЦК України, на які посилався позивач, як на правову підставу своїх позовних вимог.

Схожого за змістом висновку дійшов Верховний суд у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 754/13893/19.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 405/5723/18 (провадження № 61-7659св21) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Тлумачення статті 6 ЦК України свідчить, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непонайменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 653 ЦК України).

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що між сторонами фактично було укладено непонайменований договір щодо порядку користування та оплати за постачання електричної енергії до об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 , позаяк зі змісту договору від 24.02.2021 вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 18 320,00 грн. саме для оплати послуг за Договором про постачання електроенергії від 18.02.2021 №70958015 ПВ, однак з матеріалів справи не вбачається, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що відповідач своїх зобов`язань за договором від 24.02.2021 не виконав, та не передав ОСОБА_3 всіх прав за Договором про постачання електроенергії від 18.02.2021 №70958015 ПВ, що свідчить про відсутність підстав для застосування пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України, а тому у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення коштів необхідно відмовити.

Доводи позивача про те, що умова договору від 24.02.2021 про використання спірних коштів для оплати послуг за Договором про постачання електроенергії не впливає на дійсність договору позики та його природу, а умови договору про набуття позивачем прав за Договором про постачання електроенергії є нікчемною, оцінюються колегією суддів критично, позаяк, за законом договір позики має бути безумовним та одностороннім.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає недоведеними обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а висновки, викладені в оскаржуваному рішенні не повною мірою відповідають обставинам справи, та, що при розгляді справи місцевим судом було неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, а відтак таке рішення підлягає скасуванню, відповідно до ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги і скасуванням судового рішення, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, апеляційний суд покладає на позивача і витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1518 (тисячу п`ятсот вісімнадцять) гривень 37 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Судді: