Справа № 939/1805/23
10 листопада 2023 рокуБородянський районний суд
Київської області в складі: головуючої судді - Герасименко М.М.
за участю секретаря Рассказової М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
Позивач, через представника адвоката Наконечного О.М., звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 серпня 2022 року він (позивач) надав ОСОБА_2 у борг грошові кошти в розмірі 25 000,00 гривень, які згідно розписки, він зобов`язувався повернути до 01 лютого 2023 року. Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув. Враховуючи той факт, що договором не встановлений розмір процентів, вважав, що має право на отримання процентів за користування позикою, розмір яких визначається на рівні облікової ставки НБУ за період з 02 лютого 2023 року по 20 червня 2023 року. Крім того, оскільки ОСОБА_2 порушив грошове зобов`язання, то в нього (позивача) виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді інфляційних втрат. Враховуючи наведені обставини, просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за розпискою у розмірі 28 105, 13 грн, яка складається із: 25 000,00 грн суми основного боргу, 2 380,13 грн суми процентів за користування позикою за період з 02 лютого 2023 року по 20 червня 2023 року та 725,00 грн суми збитків від інфляції.
Ухвалою суду від 21 липня 2023 року відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Наконечний О.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов не надав.
Оскільки суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, який повідомлявся про час і місце розгляду справи в порядку, визначеному ЦПК України, від нього не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за його відсутності, вказане дає підстави вирішити справу з огляду на наявні в ній дані (постановити заочне рішення) у відповідності до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, проти чого й не заперечує представник позивача.
На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 05 серпня 2022 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 25 000,00 гривень, які зобов`язався повернути в строк до 01 лютого 2023 року, що підтверджується оригіналом письмової розписки ОСОБА_2 від 05 серпня 2022 року (а.с. 42).
Як стверджує позивач, і відповідач жодних заперечень щодо цього суду не надав, отримані грошові кошти у розмірі 25 000,00 гривень до цього часу ОСОБА_2 не повернув.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року в справі № 501/1243/20 та від 26 квітня 2022 року в справі № 753/1349/20.
Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач, отримавши від позивача в борг за договором позики від 05 серпня 2022 року, оформленим розпискою, грошові кошти у розмірі 25 000,00 гривень, в обумовлені строки борг позивачу не повернув, то суд вважає за необхідне позов у цій частині задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу в розмірі 25 000,00 гривень.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача процентів, то суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в цій частині з огляду на таке.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, в ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений Цивільним кодексом України.
Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.
Випадки, коли договір позики вважається безпроцентним, зазначені в ч. 2 ст. 1048 ЦК України.
Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-36цс14.
Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку позики.
У даному випадку договором позики від 05 серпня 2022 року не визначено розмір процентів за користування грошовими коштами, проте сторонами були погоджені строки повернення позики, а саме до 01 лютого 2023 року.
З огляду на зазначене, право позикодавця нараховувати проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку позики 01 лютого 2023 року або в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Натомість позивачем заявлені вимоги про стягнення розміру процентів розрахованих за період з 02 лютого 2023 року по 20 червня 2023 року, тобто після закінчення строку повернення позики, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.
Аналогічні висновки про застосування норм права у подібних правовідносинах висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі 390/1875/16-ц.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стані з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Дію воєнного стану продовжено і він діє в Україні по теперішній час.
Згідно з розрахунком позивача, останнім визначено збитки від інфляції у зв`язку із порушенням відповідачем грошового зобов`язання за період з лютого 2023 року по травень 2023 року включно.
З огляду на зазначене, враховуючи період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, за який позивачем визначено збитки від інфляції, а саме з лютого 2023 року по травень 2023 року включно, суд, враховуючи положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог у цій частині.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1073 гривні 60 копійок.
Керуючись ст. 202, 207, 509, 526, 530, 533, 599, 610 612, 625, 626, 627, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050, п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, ст. 10-13, 141, 259, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 05 серпня 2022 року в розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на судовий збір у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.
В іншій частині в позові відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення суду складено 10 листопада 2023 року.
СуддяМ.Герасименко