РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

13.11.2023 Володимир-Волинський міський суд Волинської області під головуванням судді Пустовойт Т.В., за участю секретаря судового засідання Мазій І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, нарахованих внаслідок неповернення грошових коштів,-

У С Т А Н О В И Л А :

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лавренчук О.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, нарахованих внаслідок неповернення грошових коштів.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20.01.2019 у формі письмової розписки між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 189 000 Євро. Дату повернення позики між собою сторони узгодили, відповідач зобов`язувався повернути позивачу кошти у повному обсязі до 20.01.2021 року, проте кошти у встановлений строк відповідач не повернув. Зазначена розписка була написана боржником власноручно та у присутності двох свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Крім того, згідно вказаної розписки сторони узгодили, що у випадку умов розписки та неповернення грошових коштів, боржник зобов`язується виплатити пеню в розмірі 1 відсотка від неповернутої суми за кожний прострочений день.

Оскільки відповідачем кошти позивачу так і не повернуті, тому він змушений через свого представника звернутися до суду за захистом свого порушеного права та просить суд стягнути з відповідача заборгованість за невиконання боргових зобов`язань в сумі 189 000 Євро, пеню за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань в розмірі 689850 Євро, а також витрати на правову допомогу в розмірі 38000 грн.

Ухвалою судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 09.01.2023 року прийнято справу до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20.06.2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.

25.09.2023 року представником позивача ОСОБА_3 до суду подано заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої просив залишити без розгляду позов в частині вимоги про стягнення з відповідача 689850 Євро пені за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 189 000 Євро, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 12405,00 грн. та витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги в розмірі 38 000 грн.

Позивач та його представники в судове засідання не з`явились, представник позивача - Матвіїв В.М., підтвердження повноважень якого містяться в матеріалах справи подав суду письмову заяву про розгляд справи без їх присутності, уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх дадовольнити.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавав.

Суд, згідно дост.280 ЦПК України, з урахуванням думки представника позивача, вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, в разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи те, що в судове засідання сторони не з`явились, тому згідно з ч.2ст. 247 ЦПК Українирозгляд справи здійснюється без фіксування технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з розписки від 20.01.2019 року, позивач ОСОБА_7 , в присутності двох свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надав відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 189000 Євро, які останній зобов`язався повернути позивачу до 20.01.2021. На підтвердження цього факту, відповідач написав розписку, в якій вказав, що кошти зобов`язується повернути в строк, визначений в розписці. Крім того, згідно вказаної розписки відповідач зобов`язався виплатити позивачу пеню в розмірі 1 відсотка від неповернутої суми за кожний прострочений день.

Судом також встановлено, що представником позивача позивача - адвокатом Лавренчуком О.В. на адресу відповідача ОСОБА_4 було направлено письмову претензію № 1 від 01.09.2022 про добровільну сплату боргу в сумі 189000 Євро, проте вказана претензія відповідачем залишена поза увагою, борг добровільно сплачено ним не було.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Вирішуючи справу суд враховує, що позивач на підтвердження своїх вимог надав для огляду відповідну розписку, складену відповідачем про те, що він отримав в борг грошові кошти.

З положень ст.525ЦК України вбачається, що одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст.526ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.

Статтею 530 ч. 2 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом статей 524 та 533 ЦК України, грошовим є зобов`язання, яке виражається грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно дост.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як стверджується матеріалами справи, відповідач зобов`язався повернути кошти в термін до 20.01.2021, однак грошові кошти не повернув. Про неналежне виконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення грошових коштів також свідчить наявність боргового документа (розписки) саме у кредитора ОСОБА_1 , який надавав оригінал розписки для ознайомлення.

Таким чином, оскільки відповідач на час написання розписки мав в користуванні грошові кошти, належні позивачу, та сторони дійшли згоди про те, що такі кошти будуть перебувати у користуванні відповідача певний час, про що склали відповідну розписку, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та його умови. Знаходження розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення боргу, а тому наявні підстави для стягнення основного боргу в сумі 189000 Євро, оскільки Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц зазначила про відсутність законодавчої заборони на стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті.

В первинній позовній заяві представником позивача також було заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 1 відсотка від неповернутої суми за кожний прострочений день, яка становить 689859,00 Євро, проте 25.09.2023 року представником позивача ОСОБА_3 до суду було подано заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої просив залишити без розгляду позов в частині вимоги про стягнення з відповідача 689850 Євро пені за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань, просив стягнути з відповідача на користь позивача лише заборгованість у розмірі 189 000 Євро, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 12405,00 грн. та витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги в розмірі 38 000 грн.

У зв`язку із викладеним, суд залишає позовні вимоги в цій частині без розгляду.

Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з частиною другоюстатті 79 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Беручи до уваги вищезазначене, решта заявлених позовних вимог позивача підтверджуються зібраними по справі доказами, а тому підлягають задоволенню.

Стосовно витрат позивача на правову допомогу у розмірі 38000 грн, необхідно вказати таке.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову- на відповідача.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частинами 1, 2 ст. 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов"язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, на підтвердження здійснених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано копію договору про надання правової допомоги від 25.07.2022, копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АС № 1042864 від 25.07.2022, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 365, копією ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АС № 1055157 від 04.03.2023,копією прибуткового касового ордеру № 180 від 25.07.2022 на суму 38000 грнкопією акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 0000205 та опис виконаної роботи від 07.09.2023.

Суд зазначає, що представниками позивача надано суду достатньо доказів на підтвердження витрат на правову допомогу та доказів щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг зі складністю справи та виконаними роботами.

Таким чином судом встановлено, що позивач отримав правову допомогу та поніс витрати в розмірі 38000 грн.

Згідно ч.5,6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги відповідачем не подано.

В постанові Верховного Суду від 22.11.2019 у справі №910/906/18 зазначено, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Таким чином, оскільки стороною позивача підтверджено обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, а клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу відповідачем не подано, суд приходить до висновку, що такі витрати підлягають стягненню з відповідача.

Крім того, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 12405,00 грн

Керуючись ст. ст. 3, 4, 141, 142, 247, 280-282, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, нарахованих внаслідок неповернення грошових коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 заборгованість згідно боргової розписки від 20.01.2019 в розмірі 189000 (сто вісімдесят дев`ять тисяч) Євро.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 12405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) грн. та витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги в розмірі 38000 (тридцять вісім тисяч) грн.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 689850 Євро пені за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань - залишити без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя: Тетяна ПУСТОВОЙТ