КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Шаповалова К.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою представника Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» - Пипченка Богдана Юрійовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 липня 2023 року,

встановив:

у червні 2021 року ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» звернулось до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просило стягнути з відповідачів заборгованості в розмірі 231 698 грн. 88 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року позовну заяву було задоволено.

04 липня 2017 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року - скасовано, а цивільну справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ПрАТ «ФФ «Дарниця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року рішення було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року було скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 липня 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача - ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, визнання встановленими обставин, які є недоведеними в ході розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів - ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що 18 лютого 1997 року між ним та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , який було нотаріально посвідчено. Вартість квартири була визначена в сумі 31 721 грн., що на той час складало 16 750 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення даного договору. За умовами договору повну вартість квартири відповідачі повинні були сплатити протягом 15 років, однак повністю вказану суму не сплатили, в зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість, яка складає 6 805 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 80 775,35 грн. Також відповідно до положень статті 625 ЦК України відповідачі повинні сплатити три проценти річних від простроченої суми за період з 14.02.2012 по 02.06.2014 в сумі 5 537 грн. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 231 698,88 грн., з яких 210 535,65 грн. - заборгованість за договором та 21 163,23 грн. - три відсотки річних.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 липня 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує розбіжність у тлумаченні пунктів 4 та 5 договору купівлі-продажу, якими передбачено, що продаж квартири здійснено за 31 721 грн., що на момент здійснення операції складає 16 750 умовних одиниць за курсом Національного банку України на день укладення договору, які покупці зобов`язалися виплатити продавцю протягом 15 років з моменту укладення договору. Зобов`язання, визначене цими пунктами покупці виконали. Проект договору купівлі-продажу було підготовлено позивачем, тому суд вважав, що умови пунктів 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення ціни продажу саме у гривні, а вказівка у договорі на курс умовної одиниці до гривні на день укладення договору, без подальшої узгодженої сторонами сплати коштів з прив`язкою до іноземної валюти, не дає підстав для висновку щодо наміру сторін визначити ціну договору у гривні з урахуванням курсу долара США на день платежу.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норм матеріального права та посилався на положення ЦК Української РСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, ст. 213, 533, 637 ЦК України.

В частинах 1 та 2 статті 4 ЦК Української РСР визначено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до положень ч. 1 статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в радянській валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР (ст. 169 ЦК Української РСР).

На час виникнення спірних правовідносин порядок застосування іноземної валюти в Україні визначався Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16 квітня 1991 року, Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року та Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні.

Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, 18 лютого 1997 року між ЗАТ «ФФ «Дарниця» з одного боку та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншого боку було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , який було нотаріально посвідчено державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 3у1057.

У пункті 4 договору зазначено (дослівно): «Продаж здійснено за тридцять одну тисячу сімсот двадцять одну гривню, що на момент здійснення операції складає шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят умовних одиниць за курсом Національного Банку України на день укладення даного договору».

Відповідно до п. 5 договору покупці виплачують продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту його укладання. До виплати покупцями продавцю повної вартості квартири на неї накладається заборона на відчуження. Після повного виконання покупцями зобов`язань по оплаті вартості квартири продавець письмово повідомляє про це нотаріальній конторі.

Того ж дня між ЗАТ «ФФ «Дарниця» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підписано додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири № 74 від 18 лютого 1997 року, якою встановлено розмір щомісячної виплати виходячи з еквіваленту 81 ум.од. в національній валюті України за курсом Національного Банку України на момент виплати.

ЗАТ «ФФ «Дарниця» змінило найменування на ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» 06 червня 2012 року відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства».

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на виконання умов договору купівлі-продажу квартири за період з липня 1997 р. по вересень 2011 р. сплатили ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» грошові кошти в сумі 31 721 грн., що підтверджується платіжними квитанціями та не оспорюється стороною позивача.

Всі доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Апелянт зазначав в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції формально трактував положення ст. 213, 637 ЦК України та ігнорував наявні в справі докази, що сторони при укладенні правочину 18 лютого 1997 року вільно висловили свою волю та погодили всі істотні умови, після чого виконували його умови, не спростовує висновку суду щодо тлумачення умов договору, положення якого щодо порядку оплати вартості квартири не є однозначними.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції взяв до уваги висновок щодо тлумачення змісту правочину, викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17, відповідно до якого при тлумаченні змісту правочину застосовується принцип сontra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party).

Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище, оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань

Висновок щодо необхідності застосування зазначеного принципу при тлумаченні пунктів 4, 5 договорів купівлі-продажу квартир в будинку АДРЕСА_2 укладених із ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», було висловлено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц.

При з`ясуванні порядку проведення розрахунків за договором купівлі-продажу, слід зробити висновок, що пункти 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення суми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом Національного банку України, саме на день укладення договору купівлі-продажу.

Суд першої інстанції також взяв до уваги висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 11 вересня 2019 року у справах № 753/9563/14 та № 753/9564/14, постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19.

Крім того, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 липня 2023 року (справа № 753/2971/19) міститься правовий висновок, згідно якого, якщо правила встановленні статтею 213 ЦК України, не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку, тому потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem.

Правило тлумачення умов договору contra proferentem передбачає, що його застосування вимагає від суду з`ясування авторства спірної договірної умови.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (§ 45 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 06 грудня 2007 року у справі № 15123/03 «Воловик проти України»).

Враховуючи чинне на час укладення договору цивільне законодавство та беручи до уваги, що проєкт договору купівлі-продажу було підготовлено позивачем, що ніким не оспорюється, колегія суддів вважає, що умови пунктів 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення ціни продажу саме у гривні. А вказівка у договорі на курс умовної одиниці до гривні на день укладення договору, без подальшої узгодженої сторонами сплати коштів з прив`язкою до іноземної валюти, не дає підстав для висновку щодо наміру сторін визначити ціну договору у гривні з урахуванням курсу долара США на день платежу.

Також колегія суддів не погоджується з посиланням представника ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України», оскільки у цій справі договір містив пункт, який встановлював, що у випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, що підлягає сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17 000 доларів США. Відповідач (покупець) не заперечував зміст цього пункту. Між сторонами не існувало розбіжностей у його тлумаченні, що саме виплачена сума не повинна бути меншою за відповідний еквівалент доларів США. Проте цей пункт договору покупець не виконав, оскільки вважав, що його представник при укладенні договору діяв з перевищенням повноважень, погоджуючись на таке положення, що робить договір недійсним.

Крім того, не може бути підставою для задоволення позовних вимог посилання апелянта на те, що укладаючи вказаний правочин з розстрочкою виплати платежів протягом 15 років без врахування інфляційних ризиків у нього був би відсутній економічний інтерес, оскільки правочин укладався між працівником та роботодавцем.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням вказаних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» - Пипченка Богдана Юрійовича залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 липня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді