н/п 2/490/2145/2023 Справа № 490/5600/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
09 листопада 2023 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Позднякову Є.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
У червні 2023 року позивачка, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Голубенка Д.К. звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що є власником обумовленого житлового будинку. В зазначеному житловому будинку, окрім неї зареєстрована донька ОСОБА_3 , 1974 р.н. та онука ОСОБА_4 (відповідачка), проте за місцем реєстрації відповідачка не проживає з 2011 року, комунальні платежі не сплачує, будь - які речі відповідачки у будинку відсутні. Факт не проживання відповідачки у житловому будинку АДРЕСА_1 підтверджується актом від 12.06.2023 року, складеним сусідами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що мешкають по АДРЕСА_1 .
Позивачка вважає, що реєстрація місця проживання відповідачки порушує її права, як власника будинку та обмежує її право на вільне розпорядження майном.
Посилаючись на вказані обставини, позивачка ОСОБА_1 просила позовні вимоги задовольнити.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2023 року головуючого по справі визначено суддю Гуденко О.А.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.06.2023 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання.
В судове засідання позивачка не з`явилася, від представника позивачки адвоката Голубенка Д.К. надано суду заяву, згідно якої просив проводити розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідачка в судові засідання не з`являлася, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому порядку. Крім того, відповідачка викликалася до суду через оголошення на офіційному веб-сайті Судова влада України. Відзив не подавала.
Відповідно до ст. 128 ч. 11 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Згідно ч.1ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У зв`язку з неявкою позивача, відповідача, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 12.05.2008 року, зареєстрованого в КП ММБТІ.
Згідно довідки № 82 від 14.06.2023 року про склад сім`ї, наданої ТОВ «Центральний 1», у житловому будинку за вищевказаною адресою зареєстровані позивачка ОСОБА_1 , донька ОСОБА_3 та онука - ОСОБА_4 (відповідачка).
Відповідно до акту про не проживання за місцем реєстрації від 12.06.2023 року, відповідачка ОСОБА_2 не проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 з 2011 року по теперішній час. Акт про не проживання ОСОБА_2 засвідчені сусідами.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч.2ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Частинами 1, 2ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.
У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом встановлено, що відповідачка не проживає в житловому будинку більше одного року, з моменту досягнення повноліття в 2015 році не повернулася проживати за місцем реєстрації без поважних причин. Доказів наявності поважних причин такого не проживання, суду не надано.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити.
Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідачки необхідно стягнути на користь позивачки сплачений судовий збір в сумі 1073,60 грн.
Керуючись ст. ст. 18,259, 263-265, 280, 284 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) такою, що втратила право користування житовим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 1073,60 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя О.А. Гуденко