Суддя Клименко А. М.
Справа № 644/6929/23
Провадження № 2/644/2590/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року.

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Клименка А.М.,

за участю секретаря судових засідань Джебраілової Е.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і просить стягнути з відповідача інфляційні витрати за період з вересня 2020 року по липень 2023 року в сумі 100560грн. та 3% річних за період з 08.09.2020 по 08.09.2023 в сумі 21600грн., а загалом стягнути 122160грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харова від 30.06.2020 з відповідача на його користь стягнуто грошові кошти в сумі 240000грн. як наслідок застосування реституції.

ОСОБА_2 не виконує рішення суду, в зв`язку з чим має заборгованість перед позивачем. Сума належних до виплати 3% річних складає 21600грн., а загальний розмір інфляційних витрат за період прострочення виконання зобов`язання складає 100560грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по справі в розмірі 1221 грн. 60 коп.

Ухвалою суду від 03.10.2023 відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що до позовної заяви не додано копії судового рішення, на підставі якого стягнуто заборгованість, документального підтвердження наявності виконавчого провадження, часу його відкриття та стану виконання, суми боргового зобов`язання. Вказує, позивачем невірно розрахована сума заборгованості і просить врахувати, що у зв`язку з запровадженням в Україні режиму військового стану, він як людина похилого віку існує за рахунок гуманітарної допомоги і вважає, що вирішення питань, порушених позивачем не на часі.

Ухвалою суду від 06.11.2023 у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного…

Судовим розглядом встановлено, що 21.10.2010 між позивачем та відповідачем укладено договір міни, який посвідчений приватним нотаріусом Малаховою Г.І., реєстровий номер №3736. За умовами укладеного договору ОСОБА_2 передає, а ОСОБА_1 приймає у власність 30/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , з відповідною часткою надвірних будівель, яке належить йому на праві особистої приватної власності на підставі: свідоцтва про право на спадщину за законом, видного Четвертою Харківською державною нотаріальної конторою 15.01.1993 року за р.№3-219, договору дарування, посвідченого Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою 30 травня 1997 року за р.№3-2832, та договору конкретного користування, посвідченого Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою 06 травня 1997 року за р.№2-1775; право власності зареєстроване КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 21 травня 1997 року за реєстровим №43184. Вказане майно обмінюється на картину «Вселенная», обмін проводиться з доплатою в сумі 240000 (двісті сорок) тисяч гривень, які разом із вищевказаною картиною ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 ..

Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 21.04.2016 у справі №644/13081/14-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом виселення їх з 30/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з усіма проживаючими особами залишені без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни недійсним, визнання права власності задоволений частково. Визнано недійсним договір міни, повернувши сторони в первісний стан. В задоволенні інших вимог ОСОБА_2 відмовлено. Дане рішення було предметом апеляційного та касаційного оскарження.

Рішенням першої інстанції, що залишено без змін постановами апеляційної та касаційної інстанції, задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 та визнано недійсним договір міни від 21.10.2010. При цьому, договір міни не визнавався удаваним, а визнаний саме недійсним, оскільки ОСОБА_2 помилився щодо правової природи договору міни, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення, неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, що дійсно було і має істотне значення. В рішенні суду першої інстанції повернуто сторони в первісний стан. Тобто, за наслідками визнання договору міни недійсним, сторона договору ОСОБА_2 отримує передану власність 30/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , з відповідною часткою надвірних будівель, яке належить йому на праві особистої приватної власності, а ОСОБА_1 повинен отримати картину «Вселенная» та 240000 гривень, отримані ОСОБА_2 у якості доплати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харова від 30.06.2020 у справі № 644/894/20 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в сумі 240000 грн. як наслідок застосування реституції. Вказане рішення суду набрало законної сили.

Отже, на підставі вказаного рішення суду у ОСОБА_2 виникло зобов`язання перед ОСОБА_1 зі сплати грошових коштів.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до ст. 611 цього Кодексу в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України, врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування суми боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржників за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що на даний час відповідачем-боржником, грошове зобов`язання перед позивачем-стягувачем не виконано, сума боргу складає: 240000грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, якою передбачено право кредитора вимагати сплати суми боргу з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми. ( ч.2 ст. 625 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання».

Внаслідок невиконання ОСОБА_2 рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30.06.2020, у ОСОБА_1 виникло право вимоги до відповідача про сплату 3%річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у розрахунку заборгованості.

Матеріали справи містять розрахунок заборгованості за період з вересня 2020 року липень 2023 року, тобто з урахуванням вказаних норм.

Відповідачем ОСОБА_2 не спростовано вказаного розрахунку, не надано доказів виконання рішення Орджонікідзевского районного суду м. Харкова від 30.06.2020.

З огляду на вказане, суд вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення 3% річних обґрунтованими, доведеними належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що відповідач в добровільному порядку рішення суду не виконує, що в свою чергу порушує права позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі, які складаються зі сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1221 грн. 60 коп.

Відповідно до ст. ст. 12 - 19, 141, 265 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 549, 1049, 1054 ЦК України, ст. 61 Конституції України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) про стягнення інфляційних витрат та 3% річних задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати за період з 01 вересня 2020 року по 31 липня 2023 року в сумі 100560 грн., 3% річних за період з 08.09.2020 по 08.09.2023 в сумі 21600 грн. та судові витрати по справі в розмірі 1221 грн. 60 коп., а всього стягнути 123381 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через районний суд.

Суддя: