Номер провадження: 22-ц/813/1148/23
Справа № 522/6636/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника Виконавчого комітету ОМР Лебедєвої Д.Ф.

та представника ОСОБА_1 адвоката Карагяура В.І.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2021 року у справі за позовом адвоката Карагяура Віктора Івановича в інтересах ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок падіння дерев, -

в с т а н о в и в:

24 квітня 2020 року адвокат Карагяур Віктор Іванович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої позивачу як власнику автомобіля «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_1 , 2017 року випуску, внаслідок падіння дерев на вказаний транспортний засіб.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24 лютого 2020 року, близько 08:20 год., на припаркований біля будинку №3 у провулку Покровському в м. Одесі, належний позивачу на праві власності автомобіль «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2017 року випуску, впали два дерева. Унаслідок чого автомобіль зазнав механічних пошкоджень. Цей факт підтверджується матеріалами фото- та відеофіксації та листом Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області №36/8557 від 29.02.2020. Позивач посилається на те, що Виконавчим комітетом Одеської міської ради не визначено балансоутримувача зелених насаджень, які розташовані на прибудинковій території за адресою: АДРЕСА_1 , а тому, враховуючи те, що саме на Виконавчий комітет Одеської міської ради покладено обов`язок забезпечити їх належне та безпечне функціонування та експлуатацію у спосіб, що унеможливить її негативний вплив на мешканців міста та пошкодження їх майна, обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу майнової та моральної шкоди внаслідок падіння дерев повинно бути покладено саме на Виконавчий комітет Одеської міської ради. За викладених обставин, попередній розмір матеріальної шкоди до проведення судової автотоварознавчої експертизи, позивачем було визначено у приблизному розмірі в сумі 130 000 гривень. Також позивачка вважає, що має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди, яка полягає у тому, що вона зазнала душевних страждань, спричинених внаслідок втрати належного їй майна та необхідністю доводити свою правоту в суді з метою відновлення порушеного права, а так само, в умовах загального карантину і вірусної небезпеки для власного життя, змушена використовувати суспільний транспорт. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінив у сумі 10 000 гривень.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2020 року по справі призначено судову автотоварознавчу експертизу, провадження у справі було зупинено на час проведення зазначеної експертизи.

07 вересня 2020 року до суду з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали цивільної справи №522/6636/20 разом із Висновком №20-4735 судової автотоварознавчої експертизи автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , складеного 26.08.2020 (т. 1, а.с. 40-72).

19 жовтня 2020 року адвокат Карагяур Віктор Іванович в інтересах ОСОБА_1 надав суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої, посилаючись на Висновок №20-4735 судової автотоварознавчої експертизи від 26.08.2020, просив стягнути з Виконавчого комітету Одеської міської ради на користь позивачки майнову шкоду у розмірі 202 809, 03 гривень та моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень (т. 1, а.с. 84-85).

06 листопада 2020 року уповноважений представник Виконавчого комітету Одеської міської ради Грабовський В.О. надав суду письмові пояснення стосовно позовних вимог, в яких просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не доведено те, що у даному випадку саме Виконком Одеської міської ради зобов`язаний нести відповідальність за спричинену шкоду, оскільки місце настання події, на яке вказує позивач у позовній заяві, прибудинкова територія за адресою: АДРЕСА_1 , й поточне утримання дерев на прибудинкової території покладається на балансоутримувача багатоквартирного будинку та прибудинкової території, яким є КП «ЖКС Порто-Франковський». Отже, КП «ЖКС Порто-Франковський» є належним відповідачем у справі. Не надано доказів, що дерево, яке впало на автомобіль, відносилося до сухостійних та аварійних земельних насаджень. Виконком Одеської міської ради у встановленому законом порядку не був повідомлений щодо проведення експертного автотоварознавчого дослідження визначення матеріального збитку та експертиза проведена з використання застарілих технічних даних 2006, 2004, 2001, 1983 року до автомобілів LADA, які не можуть відповідати технічним вимогам для автомобіля FORD FOCUS, 1917 року, виготовленого у США (т. 1, а.с. 93-99).

У підготовче засідання призначене на 09 листопада 2020 року з`явився представник ВК ОМР, позов не визнав, зазначивши, що стороною відповідача з цього приводу суду були надані письмові пояснення. Також заявив клопотання про заміну неналежного відповідача належним КП «ЖКС «Порто-Франківський».

У підготовче засідання з`явився представник позивача адвокат Карагяур В.І., позов підтримав, надав відповідь з КП «ЖКС «Порто-Франківський», заперечував проти клопотання представника відповідача про заміну неналежного відповідача.

Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ВК ОМР про заміну ВК ОМР на КП «ЖКС «Порто-Франківський», у зв`язку із запереченнями представника позивача.

У судове засідання 26 січня 2021 року з`явились представник позивача, який позов підтримав повністю з викиданих в ньому підстав, та просив долучити до справи заяву про здійснення розподілу судових витрат, відповідно до якої просив стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2 028, 09 грн, витрати на проведення експертизи у розмірі 4 903,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача повідомив, що ВК ОМР позов не визнає із викладених у письмових поясненнях підстав, а так само просив розглянути клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів.

Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ВК ОМР про приєднання письмових доказів, у зв`язку із закриттям підготовчого провадження та відсутністю заяви про поновлення пропущених процесуальних строків для даної дії. Долучено до матеріалів справи заяву позивача про здійснення розподілу судових витрат.

У судовому засіданні 10 березня 2021 року були присутні: представник позивача Карагяур В.І., який уточненні позовні вимог підтримав та просив задовольнити за обставин, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих у минулому судовому засіданні. Також з`явився представник відповідача Старостін О.С., який заперечував проти заявлених позовних вимог та просив у їх задоволенні відмовити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково. Суд стягнув з Виконавчого комітету Одеської міської ради (, місцезнаходження: 65004, площа Думська, 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 ): відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 202 809 (двісті дві тисячі вісімсот дев`ять) грн 03 коп.; відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн (п`ять тисяч) грн 00 коп.; витрати на проведення експертизи у розмірі 4 903 (чотири тисячі дев`ятсот три) грн 20 коп.; судовий збір у розмірі 2 028 (дві тисячі двадцять вісім) грн 09 коп.; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 (десять тисяч) грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, Виконавчий комітет Одеської міської ради, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача, виконкому Одеської міської ради, підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Згідно частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів , у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатися до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян внаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.

Згідно підпункту 7 пункту «а» частини 1 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах із цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою виробничих територій, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Відповідно до пункту 9 статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» зазначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить здійснення контролю за станом благоустрою та утриманням територій, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, їх озелененням, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо. Суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни (стаття 12 вказаного Закону).

Організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста) (частина 1 та 2 статті 20 вказаного Закону).

У частині 1 статті 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що до об`єктів благоустрою населених пунктів належать: 1) території загального користування: а) парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки пам`ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики; б) пам`ятки культурної та історичної спадщини; в) майдани, площі, бульвари, проспекти; г) вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки; ґ) пляжі; д) кладовища; е) інші території загального користування; 2) прибудинкові території; 3) території будівель та споруд інженерного захисту територій; 4) території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору.

Елементами (частинами) об`єктів благоустрою є, у тому числі, зелені насадження (у тому числі снігозахисні та протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, в парках, скверах, на алеях, бульварах, в садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях (пункт 2 частини 1 статті 21 вказаного Закону).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть утворювати підприємства для утримання об`єктів благоустрою державної та комунальної власності. У разі відсутності таких підприємств органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень визначають на конкурсних засадах відповідно до закону балансоутримувачів таких об`єктів.

Підприємство та балансоутримувач забезпечують належне утримання і своєчасний ремонт об`єкта благоустрою власними силами або можуть на конкурсних засадах залучати для цього інші підприємства, установи та організації.

Орган державної влади або орган місцевого самоврядування за поданням підприємства чи балансоутримувача щорічно затверджує заходи з утримання та ремонту об`єкта благоустрою державної або комунальної власності на наступний рік та передбачає кошти на виконання цих заходів. Орган державної влади та орган місцевого самоврядування, підприємство та балансоутримувач несуть відповідальність за виконання затверджених заходів у повному обсязі (частини 1-3 статті 15 вказаного Закону).

Статтею 25 та частиною 1 статті 28 закону «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір про утримання та благоустрій прибудинкової території. Правила утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, за погодженням із заінтересованими центральними органами виконавчої влади.

Підпунктами 1, 2 пункту 4.14. Правил благоустрою території міста Одеси, затверджених рішенням Одеської міської ради від 23.12.2011 року №1631-VI, передбачено, що відповідальність за збереження зелених насаджень, догляд за ними, видалення сухостійних, пошкоджених хворобами та шкідниками зелених насаджень на вулицях перед будівлями до проїжджої частини, всередині квартальних насаджень та насаджень районів міста покладається на балансоутримувачів, власників, користувачів жилих, громадських, промислових будівель та споруд, а також на балансоутримувачів, власників, користувачів будівель підприємств побуту, торгівлі, закладів освіти, охорони здоров`я, розташованих на території житлової забудови, а на територіях підприємств, а також прилеглих до них ділянках і санітарно-захисних зонах на дані підприємства.

Відповідно до пункту 3.2 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства від 10.04.2006 №105, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 27.07.2006 року за №880/12754, якими врегульовано питання утримання зелених насаджень, до елементів благоустрою віднесено, зокрема, зелені насадження (у тому числі снігозахисні, протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, у парках, скверах і алеях, бульварах, садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях.

Згідно п. 5.5. вказаних відповідальними за збереження зелених насаджень і належний догляд за ними є: на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності - балансоутримувачі цих об`єктів; на територіях установ, підприємств, організацій та прилеглих територіях - установи, організації, підприємства; на територіях земельних ділянок, які відведені під будівництво, - забудовники чи власники цих територій; на безхазяйних територіях, пустирях - місцеві органи самоврядування; на приватних садибах і прилеглих ділянках - їх власники або користувачі.

Відповідно до розділу 12 вказаних Правил, з метою контролю за станом міських зелених насаджень здійснюються їх загальні, часткові та позачергові огляди. Загальні огляди проводяться двічі на рік навесні та восени. При загальному огляді обстежують усі елементи об`єктів благоустрою, а при частковому лише окремі елементи. Позачергові огляди проводять після злив, ураганів, сильних вітрів, снігопадів, паводків тощо. Огляд проводять: балансоутримувач об`єкта, власник чи користувач земельної ділянки, а за даними обстежень складають відповідні акти.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 лютого 2020 року, близько 08:20 год., на припаркований біля будинку №3 у провулку Покровському в м. Одесі, належний позивачу на праві власності автомобіль «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2017 року випуску, впало дерево. Унаслідок події транспортний засіб позивачки зазнав механічних пошкоджень.

Позивачка ОСОБА_1 являється власником легкового автомобіля марки «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2017 року випуску, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Відповідно до відео з CD-диска на ньому міститься файли фото- та відеозйомки моменту падіння дерева на автомобілі, знаходження дерева безпосередньо на автомобілі позивачки, а також безпосередня фіксація наявних ушкоджень зазначеного автомобіля.

Згідно відповіді Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області №36/8557 від 29.02.2020, встановлено, що 24 лютого 2020 року, біля будинків 3 та 5 в провулку Покровському в м. Одесі відбулось падіння двох дерев, внаслідок чого було пошкоджено 7 транспортних засобів, зокрема, і транспортний засіб належний позивачці ОСОБА_1 ..

Правоохоронними органами були зафіксовані наступні пошкодження автомобіля марки «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 : капот, дах, переднє праве крило, передні праві двері, лобове скло, знищене праве бокове дзеркало заднього виду та лакофарбове покриття всього кузова транспортного засобу.

Висновком №20-4735 від 26.08.2020 судової автотоварознавчої експертизи яка виконана на підставі ухвали суду від 22 червня 2020 року, встановлено, що вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу Ford Focus, реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкодженого внаслідок падіння дерев 24 лютого 2020 року, станом на той же час, складає 202 809 грн 03 коп. (т. 1, а.с. 39-72). Зазначений доказ є належним та допустимим.

Згідно відповіді Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 01.04.2020 за №Д-724, КП «Міськзелентрест» не є балансоутримувачем зелених насаджень, розташованих за адресою: м. Одеса, пров. Покровський, 3.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази того, що це дерево було передано на баланс будь-якому іншому підприємству, та щодо наявності відповідного факту стороною відповідача не було надано належних та допустимих доказів.

На думку суду, позивачем доведено факт завдання йому шкоди в результаті падіння дерева на автомобіль позивача, протиправну бездіяльність відповідача, яка виразилась у невизначені балансоутримувача цього зеленого насадження, причинний зв`язок між ними, а відповідач не спростував відсутності своєї вини та відсутність підстав відшкодування шкоди.

Не містять матеріали справи і доказів, що падіння дерева не було пов`язано із впливом негативних погодних факторів, тобто не являється дією непереборної сили, форс-мажорною обставиною, яка виключає відповідальність відповідача із завдання шкоди позивачу.

Отже, виходячи з викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність тверджень представника відповідача з приводу того, що Виконком Одеської міської ради є неналежним відповідачем у справі.

Враховуючи те, що саме на Виконавчий комітет Одеської міської ради покладено обов`язок забезпечити їх належне та безпечне функціонування та експлуатацію у спосіб, що унеможливить її негативний вплив на мешканців міста та пошкодження їх майна, суд дійшов висновку, що обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди внаслідок падіння дерева у даному випадку повинно бути покладено саме на Виконавчий комітет Одеської міської ради.

Виходячи з визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного судочинства, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачу.

Суд вважав, що надані до позову докази доводять факт падіння дерева, внаслідок чого пошкоджено майно позивача, розмір спричиненої майнової шкоди доведено належними доказами та не спростовано відповідачем.

З огляду на викладене суд виходив про доведеність та обґрунтованість позовних вимог позивачки про стягнення з Виконавчого комітету Одеської міської ради на її користь майнової шкоди у розмірі 202 809 грн 03 коп. та вважає за можливе задовольнити зазначену вимогу в повному обсязі.

Судом встановлено, що в результаті падіння дерева автомобіль, який належить позивачу, був значно пошкоджений.

Таким чином суд вважає, що позивачка обґрунтовано посилається на спричинення їй моральної шкоди у зв`язку з пошкодженням її майна, порушенням звичайного укладу життя та порушенням права власності, пов`язаного з неможливістю користуватись належним їй автомобілем.

Між тим, ураховуючи вищевказані перенесенні моральні страждання та виходячи з принципів справедливості, розумності та достатності, враховуючи характер та обсяг заподіяних потерпілому моральних страждань, враховуючи ступінь вини відповідача суд вважає, що достатньою компенсацією з Виконавчого комітету Одеської міської ради моральної шкоди буде у розмірі 5 000 грн. Отже у цій частині позов ОСОБА_1 суд задовольнив частково.

Витрати здійснені позивачем на проведення судової автотоварознавчої експертизи пов`язані з розглядом справи, оскільки саме на підставі висновку експерта встановлено розмір матеріальної шкоди нанесеної позивачу. А тому, зазначені витрати повинні бути відшкодовані відповідачем позивачу у сумі 4 903, 20 грн (квитанція №0.0..1 від 05.08.2020).

Сума судових витрат щодо надання правової допомоги адвокатом Карагяуром Віктором Івановичем, який приймав участь в судових засіданнях, підтверджується належними доказами, надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, який є необхідним для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат, які суд вважає доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи за наступного.

Згідно частин 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального та процесуального права

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем ОСОБА_1 та її адвокатом Карагяуром Віктором Івановичем не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме протиправну бездіяльність відповідача, Виконавчого комітету Одеської міської ради, яка виразилась у невизначені балансоутримувача зеленого насадження, та завданням позивачу шкоди, причинний зв`язок між ними. Й. навпаки, відповідач спростував відсутність підстав відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Так, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов:

неправомірні дії цього органу,

наявність шкоди та

причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відсутність одного із елементів делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року у справі №203/5198/15 (провадження №61-4589св18) зробив наступний правовий висновок: «Відповідно до пункту 7 частини першої статті 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.

Згідно статті 25 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території.

Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди. Разом з тим потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Виходячи з визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного судочинства, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачеві.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, стягуючи з Дніпропетровської міської ради відшкодування шкоди, завданої позивачу, суди не встановили причинно-наслідкового зв`язку між пошкодженням належного позивачу автомобіля та бездіяльністю Дніпропетровської міської ради, вважаючи її належним відповідачем у справі.

Суд першої інстанції під час розгляду справи необґрунтовано відхилив клопотання КП «Міськзеленбуд» щодо витребування відомостей про балансоутримувача зелених насаджень на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1, у зв`язку з чим не встановлено, хто є балансоутримувачем та винною особою у завданні шкоди майну позивача.

Висновки суду першої інстанції про те, що зелені насадження знаходяться на території, що є комунальною власністю, а тому міська рада як орган місцевого самоврядування є належним відповідачем у справі, є передчасними та не відповідають наведеним нормам матеріального права».

Отже, згідно статті 25 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території.

Таким чином, балансоутримувачем зелених насаджень є уповноважене органами місцевого самоврядування підприємство, яке відповідає за утримання та збереження зелених насаджень.

Встановлено, що у даному випадку органом місцевого самоврядування Одеською міською радою, уповноважено Комунальне підприємство «ЖКС «Порто-Франківський», яке в силу закону відповідає за утримання та збереження зелених насаджень.

Так, згідно п. 2.2. Статуту КП «ЖКС «Порто-Франківський», затверджений рішенням Одеської міської ради від 27 квітня 2016 року №636-УІІ, предметом діяльності підприємства є забезпечення поточного утримання, ремонту та благоустрою житлового фонду, нежитлових споруд, їх інженерного обладнання та прилеглих територій, надання послуг, пов`язаних з експлуатацією, утриманням та ремонтом житлового та нежитлового фонду.

Відповідно до положень п.п. 2.3. п. 2 Статуту підприємство здійснює наступні види діяльності: організація забезпечення поточного утримання, санітарної очистки та ремонту житлового фонду, нежитлових споруд, їх інженерного обладнання, внутрішньоквартальних та внутрішньодворових територій, об`єктів зовнішнього благоустрою та озеленення за виключенням об`єктів, відповідальність за утримання яких покладена на інших суб`єктів господарювання, в тому числі на інші комунальні підприємства, прибирання внутрішньоквартальних проїздів та тротуарів; надання послуг з утримання та управління багатоквартирними житловими будинками та відповідними прибудинковими територіями, виконання функцій балансоутримання.

Отже, КП «ЖКС «Порто-Франківський» є балансоутримувачем прибудинкової території за адресою: м. Одеса, пров. Покровський, 3, який міг та мав укласти договір з відповідними суб`єктами господарювання щодо надання послуг по утриманню прибудинкової території, зокрема, збереженню земельних насаджень на ній, особливо якщо дерево було в незадовільному стані.

Висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не спростував відсутність підстав відшкодування шкоди є помилковим, оскільки представником Виконкому Одеської міської ради надано суду копію листа Одеського міського голови Труханова Г.Л. на депутатський запит від 18.11.2019 за №02.2-19Д/161, у якому зазначено, що КП «Міськзелентрест» доручено внести до плану заходів на грудень 2019 року роботи із санітарного обрізання гілок дерев, що ростуть на тротуарі за адресою: м. Одеса, пров. Покровський, 3 (т. 1, а.с. 114).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Колегія суддів вважає, що відмовою суду першої інстанції у приєднані доказів відповідача, у тому числі зазначеного доказу, допущено «формальне ставлення до передбачених законом вимог».

Таким чином, Виконавчим комітетом Одеської міської ради в особі Одеського міського голови вжито заходи щодо покладення обов`язку стосовно збереження та догляду зелених насаджень розташованих за даною адресою на відповідальну особу.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з належним складом відповідачів у справі.

Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини,, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не встановив причинно-наслідкового зв`язку між пошкодженням належного позивачу автомобіля та бездіяльністю виконкому Одеської міської ради міської ради, вважаючи його належним відповідачем у справі.

Позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але у даному випадку в судовому засіданні позивачем не доведено належним чином, що відповідач порушив її права. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Тому, вимоги ОСОБА_1 є незаконними та необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 51, 81, 83, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 22, 1174 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Одеської міської ради задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов адвоката Карагяура Віктора Івановича в інтересах ОСОБА_1 до виконавчого комітету Одеської міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок падіння дерев, залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 13 листопада 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда