Справа № 367/1899/20
Провадження №2/367/904/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

08 листопада 2023 Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Мерзлого Л.В.,

за участі секретаря судових засідань Мартинюка Н.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Бучанської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Симоненко Ірина Михайлівна, ОСОБА_4 , про визнання договорів недійними,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла громадянка ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві. Спадкоємцем після померлої ОСОБА_5 стала її дочка ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 березня 2018 року, виданим державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О., реєстраційний № 9-120. Згідно вказаного Свідоцтва позивач отримала у спадщину частину будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до рішення Виконавчого комітету Бучанської селищної ради народних депутатів № 305 від 23 грудня 1997 року, за домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , було закріплено у користування земельну ділянку, загальною площею 1844 кв.м., з яких за громадянкою ОСОБА_5 - 825 кв.м. З постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції Говорова П.В. у виконавчому провадженні № 59715 про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-440 від 04.07.2004 року, виданого Ірпінським міськрайонним судом вбачається: «.. ОСОБА_6 выделить 547 кв.м. земельного участка в постоянное пользование и 278 кв. м во временное пользование. Их 278 кв.м. участка, выделенного во временное пользование, 239 кв.м. выделить вдоль границы участка N? 32 размером 31 на 7,55 м и справа 1,5 на 2 метра. Часть излишков, площадью 39 кв.м., размером 13 м на 3 м. выделить со стороны улицы.»

Рішенням Бучанської селищної ради Київської області № 1501-53-IV від 28 жовтня 2005

року громадянці ОСОБА_5 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельну ділянку, площею 825 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 .

Отже, Позивач вказує про те, що прийнявши спадщину після смерті матері, ОСОБА_1 набула право на спадкування усіх прав та обов?язків, що належали їй, включно із правом користування відповідною земельною ділянкою та на продовження приватизації земельної ділянки. У той же час, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, частина земельної ділянки площею 1048 кв.м., на якій розташоване домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належить відповідачу-1 на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М., реєстровий №1545, що підтверджується Інформаційною довідкою № 193420710 від 17 грудня 2019 року.

Позивачу не відомо, щоб померлою ОСОБА_5 за її життя вчинялися дії щодо погодження меж земельних ділянок суміжним землекористувачам, що є необхідною передумовою складання технічної документації для закінчення процедури приватизації земельної ділянки.

Також, наявність зареєстрованого права власності у ОСОБА_2 на земельну ділянку площею саме 1048 кв.м. призводить до порушення прав позивача, встановлених на підставі зазначеного вище рішення суду. Такий висновок виходить з того, що оскільки загальна площа земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1 лишилася незмінною і складає 1844 кв.м., перебування у володінні суміжного землекористувача земельної ділянки площею 1048 кв.м. з математичної та технічної точки зору робить неможливим перебування у користуванні позивача земельної ділянки площею 825 кв.м.

Враховуючи положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, позивач вказує про те, що договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М., реєстровий № 1545, є недійсним та таким, що істотно порушує права позивача.

В заяві про збільшення позовних вимог Позивач також зазначає про те, що в 2020 ОСОБА_1 , яка є спадкоємицею після ОСОБА_5 , стало відомо, що ОСОБА_7 отримала право власності на земельну ділянку, яку залишила у спадщину ОСОБА_4 . Відповідно до технічної документації, яка надійшла від Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_5 не погоджувала меж земельної ділянки в 2007. В Акті встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 11.04.2007 зазначено присутність суміжних користувачів земельних ділянок, але акт не містить жодного підпису суміжних землекористувачів, чиї права могли бути порушені при виділенні в натурі. Замість підпису осіб, які могли б підтвердити про обізнаність суміжних землекористувачів про проведення встановлення меж земельної ділянки в натурі, містить посилання на Протокол узгодження комісії від 11.04.2007, винесений Ірпінським відділом земельних ресурсів, яким надано дозвіл ОСОБА_8 на виготовлення державного акту на право приватної власності на земельну ділянку 1043 кв.м. по АДРЕСА_1 без підпису суміжних землекористувачів, в тому числі і без погодження ОСОБА_5 , хоча на той час існувало також рішення Бучанської селищної ради від 28.10.2005 про надання дозволу ОСОБА_5 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельну ділянку, площею 825 кв.м. Вказує також про те, що Рішенням Виконавчого комітету Бучанської селищної ради народних депутатів №305 від 23.12.1997 збільшено загальну площу існуючої земельної ділянки, що знаходиться в користуванні співвласників домоволодіння АДРЕСА_2 до 1844 кв.м. та закріплено розподіл між двома власниками домоволодіння та встановлено наступний розмір ділянок: за ОСОБА_5 встановлено 825 кв.м., за ОСОБА_7 1019 кв.м. Розмір ділянки під домоволодінням не змінюється, проте змінюється розмір земельної ділянки, яка перебуває в користуванні ОСОБА_8 . Вказує про те, що про сам Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №925435, виданий на ім`я ОСОБА_8 на підставі рішення 12 сесії 5 скликання Бучанської міської ради від 26.06.2007 №315-12-У йдеться в заочному рішенні Ірпінського міського суду від 15.12.2016. Рішення також містить посилання на те, що право власності на земельну ділянку померла ОСОБА_8 за життя оформити належним чином не встигла. Зазначає також про те, що відповідно до висновку інженера-землевпорядника, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , загальна площа земельної ділянки під домоволодінням по АДРЕСА_1 складає 1814 кв.м., після приватизації земельної ділянки з кадастровим номером 0:01:104:0040 площею 1048 кв.м., ОСОБА_1 залишається земельна ділянка площею 766 кв.м., що на 59 кв.м. менша, ніж закріплена рішенням Ірпінського народного суду Київської області від 05.08.87 (825 кв.м.).

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 01 листопада 2017, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М., реєстровий №1545. Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯД №925435, виданий на ім`я ОСОБА_8 . Скасувати Рішення 12 сесії 5 скликання Бучанської міської ради від 26.06.2017 №315-12-У в частині передачі у власність земельної ділянки та видачі державного акту на ім`я ОСОБА_8 . Вирішити питання судових витрат.

Ухвалою суду від 18.03.2021 справу прийнято до провадження судді Мерзлого Л.В. та призначено справу до підготовчого судового розгляду.

Ухвалою суду від 17.05.2023 справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні просила вимоги позову задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача Бучанської міської ради в судове засідання не з`явилась, до суду направили заяву про розгляд справи у їх відсутність, в задоволенні позову просять відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена.

В судове засідання третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Симоненко Ірина Михайлівна не з`явилась, про розгляд справи повідомлена. До суду подавала пояснення на позовну заяву, просила справу розглядати у її відсутність. Зазначала про те, що житловий будинок, який є предметом цього договору за умовами договору, був візуально оглянутий, його стан був задовільний. ОСОБА_2 була попереджена нотаріусом, що у випадку виявлення будь яких дефектів чи відхилень від технічної характеристики після підписання цього договору, відповідальність покладається на ОСОБА_9 ОСОБА_4 стверджувала, що частка житлового будинку, яка є предметом договору, не є предметом спільної сумісної власності, а належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки отримана нею в порядку спадкування за заповітом, а земельна ділянка, яка є предметом договору, не є предметом спільної сумісної власності, а належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки набута була на підставі заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області у справі №367/7116/16-ц від 15.12.2016. Вказує про те, що сторони стверджували про те, що укладання договорів здійснюється без будь яких погроз, примусу чи насильства. Приватним нотаріусом також до суду на надавалась належним чином засвідчена копія нотаріальної справи щодо укладення договору дарування земельної ділянки від 01.11.2017, реєстраційний номер 1545.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

До суду від представника Відповідача ОСОБА_9 - адвоката Задорожної А.П. надходив відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає наступне.

Так, за оспорюваним договором дарування від 01.11.2017 ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_9 прийняла у дар належну ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,1048 гектарів, кадастровий номер :01:104:0040, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та яка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/7116/16-ц від 15.12.2016.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі

№ 367/7116/16-ц від 15.12.2016, яке не скасоване та чинне, визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,1048 га, кадастровий номер :01:104:0040, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вищезазначеним встановлено, що ОСОБА_4 на законних підставах володіє земельною ділянкою, кадастровий номер :01:104:0040, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно на власний розсуд могла розпоряджатися належною їй земельною ділянкою шляхом дарування її своїй дочці, ОСОБА_2 .

Крім того, вказує про те, що Позивач обізнана про наявність заочного рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/7116/16-ц від 15.12.2016, оскільки ОСОБА_1 09.12.2020 подавала апеляційну скаргу на зазначене рішення. Ухвалою Київського апеляційного суду від 01.06.2021 апеляційне провадження закрито.

Представник Відповідача зазначає про те, що Позивач в позовній заяві не наводить жодних аргументів, підтверджених відповідними доказами щодо дотримання загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину щодо договору дарування. Твердження Позивача щодо недійсності договору дарування ґрунтується лише на припущеннях.

Зазначає також про те, що в копії технічної документації від 2007 року, в акті встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 17.04.2007 встановлено, що суміжними землекористувачами ніяких претензій при встановленні меж землекористуванням не заявлено, де міститься перелік суміжних землекористувачів, зокрема ОСОБА_5 . Це свідчить про те, що спадкодавець ОСОБА_5 після якої спадщину прийняла ОСОБА_1 , була обізнана з розміром земельної ділянки, яка належала ОСОБА_8 , спадкоємицею якої стала ОСОБА_4 . Позов або звернення до відповідних органів з приводу оскарження розміру земельної ділянки, що перебувала у користування ОСОБА_8 , ОСОБА_5 не подавала.

Крім того, право на звернення до суду щодо оскарження розміру земельної ділянки або її меж у ОСОБА_5 виникло після підписання акту становлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 17.04.2007 і відповідно припинилось зі спливом строку давності в 3 роки, тобто 17.04.2010.

Таким чином, зазначає про те, що до складу спадщини, яку отримала ОСОБА_1 , право на оскарження меж землекористування не входило.

З огляду на вищевикладене, стверджує, що договір дарування не порушує права

ОСОБА_1 , а тому позовна заява не підлягає задоволенню. Позов не містить порушеного права та таким чином Позивач хоче збільшити розмір спадкового майна шляхом подання даного позову.

Просить відмовити в задоволенні позовної заяви повністю.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вислухавши думку сторін по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В ч.1 статті 5 ЦПК України, зазначено про те, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

У відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1ст. 76 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно дарувальник може передавати обдарованому тільки те майно, яке перебуває у його власності.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Приписами статті 328 ЦК України встановлено - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що оспорюваним договором дарування від 01.11.2017

ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_9 прийняла у дар належну ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,1048 гектарів, кадастровий номер :01:104:0040, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та яка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/7116/16-ц від 15.12.2016.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі

№ 367/7116/16-ц від 15.12.2016 визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,1048 га, кадастровий номер :01:104:0040, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення суду набрало законної сили 01.06.2021.

З огляду на зазначене, суд звертає увагу на наступне.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Задорожна О.П. в судовому засідання наголошувала на тому, що з пояснювальної записки, що міститься в технічній документації вбачається наступне: «Місцеположення кутів зовнішньої меж землекористування встановлено в натурі по фактичному їх положенню на місцевості в присутності представника землекористувача і узгоджено з суміжними землекористувачами, про що складені акти, проведено обміри земельних ділянок». В акті погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі зазначено, що межі в натурі проходять по загорожі. Таким чином, представник Відповідача акцентувала увагу на тому, що дане свідчить про те, що ОСОБА_5 ще в 2007 році знала про обсяг земельної ділянки ОСОБА_7 та з того часу не оскаржила даний факт, а також не оскаржила протокол узгоджувальної комісії від 11.04.2007, а отже не вбачала порушення свого права, оскільки ОСОБА_7 не збільшувала розмір своєї ділянки, а фактично документально закріпила обсяг своєї земельної ділянки, що був у неї в користуванні.

Суд погоджується з такими доводами представника відповідача, оскільки протилежного суду доведено не було та з огляду на таке.

Відповідно до Постанови ВАКС по справі №619/1415/19 від 01.09.2022 погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного з землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов' язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009р., з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що оспорюваний договір було посвідчено нотаріально.

В силу положень ч. 1, 2 ст. 215 ЦПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано жодного доказу, який підтверджував би її доводи про те, що оспорюваний договір дарування не відповідає вимогам Закону.

Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі ст. ст. 202, 203, 207, 215, 220 ЦК України, ст.ст. 4,12,81, 137, 141,263-268 ЦПК України суд,-

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Бучанської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Симоненко Ірини Михайлівни, ОСОБА_4 , про визнання договорів недійними, - відмовити.

Повний текст судового рішення складено 09.11.2023.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Л.В. Мерзлий