Справа № 720/321/23
Провадження № 2/720/327/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Скриндіца С.М.

представника відповідача Бацей Т.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії, посилаючись на те, що 08 вересня 2022 року він відкрив рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» та йому була видана банківська картка за № НОМЕР_1 .

11 вересня 2022 року ним було поповнено картку коштами у сумі 114000 гривень. Однак, АТ КБ «ПриватБанк» незаконно заволодів даними коштами нібито як автоматично погашення простроченої заборгованості.

Проте, він ніякої заборгованості перед банком не мав, так як АТ «Комерційний банк «Приватбанк» 22 березня 2012 року звернувся з позовом до нього щодо стягнення заборгованості у розмірі 52103 гривні 10 копійок за договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року. Рішенням Новоселицького районного суду від 10 липня 2012 року у задоволені позову банку про стягнення заборгованості було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 19 вересня 2012 року апеляційна скарга ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» була відхилена, а рішення Новоселицького районного суду від 10 липня 2012 року залишено без змін.

В 2015 році ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Боднар І.М., якою 11 травня 2015 року було вчинено виконавчий напис нотаріуса за номером 2264, що стало підставою для відкриття виконавчого провадження та стягнення з нього 113552 гривень 84 копійок.

У серпні 2015 року він звернувся до суду з позовом до відповідачів ПАТ КБ «Приватбанк» та приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Бодар І.М., третьої особи без самостійних вимог ВДВС Новоселицького РУЮ про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса від 11 травня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 2264, та яким з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто борг за кредитним договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року в сумі 111852 гривень 84 копійок.

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із зустрічним позовом до нього про стягнення кредитної заборгованості, в якому просив стягнути користь банку заборгованість по відсоткам за договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 11 вересня 2010 року по 11 вересня 2015 року у розмірі 17954 гривень 97 копійок.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 02 грудня 2015 року первісний позов задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Боднар І.М. від 11 травня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 2264 та яким з нього на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» стягнуто борг за кредитним договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року в сумі 111852 гривні 84 копійок та витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису в сумі 1700 гривень. У задоволенні зустрічного позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року відмовлено.

Дані судові рішення набрали законної сили, тому у банку не було жодних законних підстав стягувати заборгованість за договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року.

На його письмове звернення від 12 вересня 2022 року до АТ КБ «ПриватБанк», у відповіді від 20 вересня 2022 року відповідач зазначив, що списання коштів мало місце меморіальним ордером, а грошові кошти були списані відповідно до умов укладеного Договору, та банк нібито діяв згідно положень Договору та вимог чинного законодавства.

Оскільки, банк порушив його права, просив визнати неправомірними дії банку щодо списання з його рахунку грошових коштів та зобов`язати відповідача повернути йому 114000 гривень незаконно списаних з банківської картки № НОМЕР_1 .

Представник відповідача подав до суду відзив, в якому позов не визнав та зазначив, що 24 березня 2006 року сторони уклали кредитний договір № CVNWSE00000723 за яким позивач отримав кредит в сумі 7000 гривень для ремонту будинку та зобов`язався повернути їх щомісячними платежами з 20 по 24 числа. Однак, ОСОБА_1 свої зобов`язання по сьогоднішній день не виконав, тому із урахуванням, що термін дії договору не припиняється до його повного виконання, банк списав внесені 11 вересня 2022 року ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок заборгованості за вказаним кредитним договором. Крім цього, на думку представника позивача на вказані відносини не розповсюджується вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

В судове засідання позивач не з`явився, подавши до суду заяву, в якій позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав та підтвердив, що АТ КБ «ПриватБанк» списав внесені 11 вересня 2022 року ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 114000 гривень в рахунок заборгованості за кредитним договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року. Просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 березня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № СVNWSЕ00000723, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 7000 гривень для ремонту будинку, а останній зобов`язався щомісячно погашати кредитні зобов`язання та остаточно погасити заборгованість за кредитним договором до 23 березня 2009 року.

Таким чином, сторони в кредитному договорі визначили час протягом якого вони будуть здійснювати свої права та обов`язки, а саме з 24 березня 2006 року по 23 березня 2009 року.

Рішенням Новоселицького районного суду від 10 липня 2012 року та ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 19 вересня 2012 року було відмовлено за пропуском строку позовної давності у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року, яка станом на 12 березня 2012 року становило 52103 гривень 10 копійок, в тому числі заборгованість за кредитом 4919 гривень 17 копійок, заборгованість по комісії за користування кредитом 1995 гривень, пеня 25514 гривень 71 копійку та загальна заборгованість по процентам за користування кредитом 19674 гривень 22 копійки, до складу якої відповідно до розрахунку банку входило заборгованість по відсоткам нарахованих на прострочену заборгованість в сумі 12570 гривень 32 копійки.

11 травня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Боднар І.М. за заявою ПАТ КБ «Приватбанк» вчинено нотаріальний напис, зареєстрований в реєстрі за № 2264, та яким з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто борг за кредитним договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року в сумі 111852 гривні 84 копійок.

Постановою державного виконавця ВДВС Новоселицького РУЮ від 14 липня 2015 року за вказаним виконавчим написом було відкрито виконавче провадження ВП № 48130226 про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 111852 гривні 84 копійок.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» та приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Бодар І.М., третьої особи без самостійних вимог ВДВС Новоселицького РУЮ про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса від 11 травня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 2264, та яким з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто борг за кредитним договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року в сумі 111852 гривень 84 копійок.

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, в якому просив стягнути з останнього користь банку заборгованість по відсоткам за договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 11 вересня 2010 року по 11 вересня 2015 року у розмірі 17954 гривень 97 копійок.

Під час розгляду справи представник ПАТ КБ «Приватбанк» зменшив позовні вимоги за зустрічним позовом та просив стягнути на користь банку заборгованість по відсоткам за договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 13 березня 2012 року по 11 вересня 2015 року у розмірі 12568 гривень 47 копійок.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 02 грудня 2015 року первісний позов задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Боднар І.М. від 11 травня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 2264 та яким з нього на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» стягнуто борг за кредитним договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року в сумі 111852 гривні 84 копійок та витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису в сумі 1700 гривень.

Задоволення первісного позову було обумовлено тим, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису від 11 травня 2015 року з дня виникнення у ПАТ КБ «Приватбанк» права вимоги до позивача ОСОБА_1 за кредитним договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року минуло більше трьох років, що підтверджується рішенням Новоселицького районного суду, яке було ухвалене 10 липня 2012 року та залишено без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 19 вересня 2012 року, а тому суд вважав, що даний виконавчий напис суперечить закону, порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 , у зв`язку зі чим його визнано таким, що не підлягає виконанню.

У задоволенні зустрічного позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року в сумі 12568 гривень 47 копійок було відмовлено.

Відмова у задоволенні зустрічного позову було обґрунтовано пропуском ПАТ КБ «Приватбанк» строку позовної давності звернення до суду за кредитним договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року.

08 вересня 2022 року ОСОБА_1 відкрив рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» та йому була видана банківська картка за № НОМЕР_1 .

11 вересня 2022 року ОСОБА_1 було поповнено картковий рахунок коштами в сумі 114000 гривень, яких АТ КБ «ПриватБанк» списав на користь банку в рахунок заборгованості за кредитним договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року.

На письмове звернення ОСОБА_1 від 12 вересня 2022 року, АТ КБ «ПриватБанк» у відповіді від 20 вересня 2022 року зазначив, що списання вказаних коштів мало місце меморіальним ордером, а грошові кошти були списані відповідно до умов укладеного Договору № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року, та банк діяв згідно положень Договору та вимог чинного законодавства, оскільки клієнт доручає Банку списувати з будь-якого рахунку кошти відповідно до п. 2.1.1.12.9 та п. 2.1.1.3.5 Умов та Правил надання банківських послуг.

Надаючи оцінку діям банку щодо списання коштів ОСОБА_1 з карткового рахунку за № НОМЕР_1 , суд виходить з того, що згідно з положеннями статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.

Відповідно до ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 444/9519/12 у постанові від 28 березня 2018 року дійшла до висновку, що після спливу строку кредитування відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені проценти за кредитом припиняється.

Матеріалами справи встановлено, що сторони при укладанні кредитного договору № СVNWSЕ00000723 від 24 березня 2006 року передбачили термін дії договору до 23 березня 2009 року.

У зв`язку із пропуском ПАТ КБ «Приватбанк» строку позовної давності звернення до суду за вказаним кредитним договором, рішенням Новоселицького районного суду від 10 липня 2012 року було відмовлено у задоволенні позову банку до ОСОБА_1 про стягнення як основної вимоги - заборгованості за кредитом (тіла кредиту), так і додаткових вимог за договором.

За вказаних обставин АТ КБ «ПриватБанк» не мав правових підстав щодо стягнення з ОСОБА_1 додаткових вимог за вказаним кредитним договором та для нарахування відсотків на прострочену кредитну заборгованість після попереднього рішення суду, у стягненні якої судом було відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

У частині 1 статті 1 Закону України «Про платіжні послуги» наведені нижче терміни та поняття, які вживаються в такому значенні:

39) неакцептована платіжна операція - платіжна операція, виконана надавачем платіжних послуг платника на підставі наданої ініціатором платіжної інструкції без отримання згоди платника (крім примусового списання (стягнення) або після відкликання такої згоди;

54) платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції;

73) примусове списання (стягнення) - платіжна операція з рахунку платника, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановленого законом виконавчого документа у випадках, передбачених законодавством, або на підставі рішення суду, що набрало законної сили, чи рішення керівника органу стягнення (його заступника або уповноваженої особи) у випадках, передбачених Податковим кодексом України;

85) суб`єкти платіжних операцій - користувачі (платники, отримувачі) та відповідні надавачі платіжних послуг.

За змістом ст. 42 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг платника зобов`язаний отримати згоду платника на виконання кожної платіжної операції, крім випадків, передбачених цим Законом. Надавач платіжних послуг може передбачити в договорі з платником виконання платіжних операцій, пов`язаних між собою спільними ознаками, у визначений період часу. У такому разі згода надається перед виконанням першої платіжної операції. Порядок надання згоди на виконання платіжної операції визначається договором між платником та надавачем платіжних послуг платника. Платіжна операція вважається акцептованою після надання платником згоди на її виконання. Якщо немає згоди платника на виконання платіжної операції, - така операція вважається неакцептованою, якщо інше не передбачено цим Законом. Надавач платіжних послуг платника за виконання неакцептованих платіжних операцій несе відповідальність, передбачену цим Законом. Згода на виконання платіжної операції (пов`язаних між собою платіжних операцій) може бути надана платником надавачу платіжних послуг платника особисто, через надавача платіжних послуг з ініціювання платіжної операції або через отримувача. Згода на виконання платіжної операції (пов`язаних між собою платіжних операцій), крім платіжних операцій, що здійснюються для виконання платником грошових зобов`язань перед надавачем платіжних послуг платника, може бути відкликана платником у будь-який час, але не пізніше настання моменту безвідкличності платіжної інструкції відповідно до цього Закону. У разі відкликання згоди на виконання платіжної операції така платіжна операція вважається неакцептованою. У разі відкликання згоди на виконання пов`язаних між собою платіжних операцій такі подальші виконані платіжні операції вважаються неакцептованими. Форма та порядок надання розпорядження платника про відкликання згоди на виконання платіжної операції визначаються договором між платником та надавачем платіжних послуг платника. Надавач платіжних послуг платника зобов`язаний фіксувати в операційно-обліковій системі час отримання згоди платника на виконання платіжної операції (пов`язаних між собою платіжних операцій), а також розпорядження платника про відкликання згоди на виконання платіжної операції (пов`язаних між собою платіжних операцій).

Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» як надавач платіжних послуг ОСОБА_1 зобов`язаний був отримати згоду останнього на виконання кожної платіжної операції, якщо інше не передбачено Законом або договором між ними. Інакше дана операція вважаться неакцептованою.

Аналогічне вбачається із положень Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою правління НБУ від 29.07.2022 року за № 163.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що АТ КБ «ПриватБанк» неправомірно (без його розпорядження та згоди) списало з належного йому банківського рахунку грошові кошти в загальному розмірі 114000 гривень.

В кредитному договорі № СVNWSЕ00000723 від 24 березня 2066 року відсутні умови про те, що він доручає банку проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості.

Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, посилався на п. 2.1.1.12.9 та п. 2.1.1.3.5 Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємних частини, укладеного між сторонами договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Умов розумів позивач та ознайомився та погодився з ними, підписуючи відповідні кредитний договір від 24 березня 2006 року, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочинів містили умови, зокрема й щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15.

За вказаних обставин, суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (24 березня 2006 року) до моменту здійснення списання коштів з рахунку позивача (11 вересня 2023 року), тобто банк міг використати витяги з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для нього.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови надання споживчого кредиту фізичним особам та Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заявах ОСОБА_1 умов щодо права Банку, в тому числі на договірне списання, Умови та Правила банку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тим самим, суд вважає, положення Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами 24 березня 2006 року. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді права та обов`язки сторін за договором, інші ніж передбачені договором.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 липня 2013 року в справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималось вимог, передбачених частиною другою статті 11 вказаного Закону, про повідомлення споживача про умови кредитування та/або надання банківських послуг та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.

Подібні висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Відповідно до статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень.

В ході судового розгляду представником відповідача не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що списання банком з картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 грошових коштів в сумі 114000 гривень мало місце за згодою останнього на виконання даної платіжної операції або за договором між ними чи з інших передбачених законних підстав.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Серед способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення та зміна правовідношення.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Позивач застосував заходи досудового врегулювання спору звернувшись із відповідними заявами до АТ КБ «ПриватБанк» та НБУ, проте його порушене право не було поновлено.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя, а в рішенні Європейського суду у справі "Проніна проти України" наголошується, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Таким чином, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд вважає, що дії банку щодо списання з банківського рахунку № НОМЕР_1 коштів ОСОБА_1 в сумі 114000 гривень на користь банку в рахунок заборгованості за кредитним договором № CVNWSE00000723 від 24 березня 2006 року були протиправними, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню, а списані грошові кошти підлягають поверхню банком позивачу в силу положень статті 1073 ЦК України, яка покладає на АТ КБ «ПриватБанк» обов`язок негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта.

Саме до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 11 вересня 2019 року при вирішенні тотожного спору (справа № 285/3013/16, провадження № 61-36001св18).

Заперечення представника позивача проти позову з тих підстав, що на вказані відносини не розповсюджується вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставним, виходячи з того, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011, норми закону про захист споживачів поширюються на виконання кредитних договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом частини другої вказаної статті якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Зважаючи на те, що відповідно до частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" позивача як споживача звільнено від сплати судового збору за позовом, пов`язаним з порушенням його прав, то судовий збір по справі пропорційно до задоволеної суми позовних вимог, що складає 1140 гривень, підлягає стягненню на користь держави з відповідача.

На підставі ст.ст. 3, 6, 11, 15, 16, 256-267, 509, 526, 530, 1066, 1071, 1073ЦК України, ст.ст. 1, 42 Закону України «Про платіжні послуги», ст.ст. 4, 11, 21, 22 Закону України "Про захист прав споживачів", суд керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірними дії акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» щодо списання з банківської картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 грошових коштів в сумі 114000 (сто чотирнадцять тисяч) гривень.

Зобов`язати акціонерне товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 114000 (сто чотирнадцять тисяч) гривень незаконно списаних з його банківської картки № НОМЕР_1 .

Стягнути з акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 1140 (однієї тисячі сто сорок) гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ляху Г.О.