Справа № 167/988/23
Номер провадження 2/167/318/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2023 року місто Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Н.В. Шептицької,

з участю:

секретаря судового засідання В.В. Артюха,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

08.09.2023 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, мотивуючи свій позов тим, що її батьками були: мама ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті ОСОБА_6 . Лосіч залишилося спадкове майно:

- житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , рік побудови 1969, загальною площею 93, 3 м2, житловою площею 72, 1 м2;

- земельна ділянка площею 0, 2500 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- земельна ділянка площею 0, 6000 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: село Підгірне Луцького ( до ІНФОРМАЦІЯ_3 - Рожищенського) району Волинської області.

Земельні ділянки належали ОСОБА_5 , спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_4 , яка спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових справ на дане майно.

Позивач вказує, що є спадкоємцем першої черги за законом і спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла шляхом спільного постійного проживання разом із спадкодавцем на день її смерті.

Відповідачі, які є її рідними сестрами і також є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , спадщину не прийняли.

Постановою приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу С.П. Матвійчук позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, земельні ділянки, та відсутністю правовстановлюючих документів, що посвідчують речове право (свідоцтво про право на спадщину) на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 .

Враховуючи вищенаведене, з посиланням на норми чинного законодавства, що регулює спірне питання, позивач просить визнати за нею право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_4 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2023 року, справа передана на розгляд головуючому судді Н.В. Шептицькій ( ас 28), яка ухвалою від 12.09.2023 року прийняла до розгляду позовну заяву, відкрила загальне позовне провадження, призначила підготовче засідання, витребувала матеріали спадкових справ ( ас 29-30).

Ухвалою суду від 03.10.2023 року підготовче засідання відкладено на 20.10.2023 року ( ас 79-80), в якому оголошено перерву до 23.10.2023 року.

Ухвалою суду від 23.10.2023 року підготовче провадження закрито і справа призначена до судового розгляду по суті на 13.11.2023 року ( ас 114-115).

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, але подали суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності: позивач та її представник позовні вимоги підтримують повністю, просять позов задовольнити ( ас 123), відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнає, просить розглядати справу у її відсутності ( ас 48), відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнає, просить розглядати справу у її відсутності ( ас 74).

Суд увалив розглядати справу у відсутності учасників справи, згідно частини 1 статті 223 ЦПК України.

У відповідності до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно частин 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення ( виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття рішення у цій справі є 13.11.2023 року - дата складення повного судового рішення.

У судовому засіданні всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд встановив наступне.

В судовому засіданні встановлено, що батьками позивача ОСОБА_1 були: мама ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті ОСОБА_6 . Лосіч залишилося, крім іншого, наступне спадкове майно:

- житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , рік побудови 1969, загальною площею 93, 3 м2, житловою площею 72, 1 м2;

- земельна ділянка площею 0, 2500 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- земельна ділянка площею 0, 6000 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: село Підгірне Луцького ( до ІНФОРМАЦІЯ_3 - Рожищенського) району Волинської області.

Житловий будинок і земельні ділянки належали ОСОБА_5 , спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_4 , яка спадщину прийняла, але не оформила всіх своїх спадкових прав.

Позивач є спадкоємцем першої черги за законом і спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла шляхом спільного постійного проживання разом із спадкодавцем на день її смерті.

Відповідачі, які є рідними сестрами позивача і також є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , спадщину не прийняли у встановленому законом порядку та строки.

Крім того, спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 . Лосіч була ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , і яка також спадщину після смерті ОСОБА_4 не прийняла у встановленому законом порядку та строки.

Постановою приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу С.П. Матвійчук позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на частину спадщини за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, земельні ділянки, та відсутністю правовстановлюючих документів, що посвідчують речове право (свідоцтво про право на спадщину) на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 .

Дані обставини підтверджуються дослідженими безпосередньо в судовому засіданні письмовими доказами: паспортом позивача ( ас 6-7), свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 ( ас 9), витягом з погосподарської книги № 5 за 1996-2000 роки від 24.01.2023 року ( ас 10), архівним витягом з рішення сесії Березолуківської сільської Ради народних депутатів Рожищенського району від 17.05.1996 року № 7/6 ( ас 11), свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 ( ас 12), постановою приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу С.П. Матвійчук від 24.08.2023 року ( ас 13-14), свідоцтвом про народження ОСОБА_8 ( ас 15), свідоцтвом про укладення шлюбу ОСОБА_8 і ОСОБА_9 ( ас 16), довідкою Копачівської сільської ради Луцького району Волинської області від 07.09.2023 року ( ас 17), Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 26.08.2021 року ( ас 18), свідоцтвом про одруження ОСОБА_5 і Н.П. дунай ( ас 19), інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 14.09.2023 року ( ас 43), матеріалами спадкової справи № 150/2021, заведеної після смерті ОСОБА_4 ( ас 55-71), матеріалами спадкової справи № 16, заведеної після смерті ОСОБА_5 ( ас 90-99).

Надаючи правову оцінку встановленим у підготовчому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права.

Згідно статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно частини 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно частини 3 статті 1223, частини 1 статті 1220, частини 1 статті 1270 ЦК України, здійснення права на спадкування, право на спадщину виникає у день її відкриття. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням. Так, не можна прийняти лише якусь частину майна, що входить до складу спадщини, а від іншої частини відмовитися взагалі чи прийняти її під якоюсь умовою. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

В судовому засіданні встановлено, що спадкове майно, яке належало на день смерті ОСОБА_4 , її дочка ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом, прийняла шляхом спільного проживання разом із спадкодавцем на день її смерті і подачі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом ( спадкова справа № 150/2021, ас 55-71).

Також в судовому засіданні встановлено, що спірне спадкове майно належало на день його смерті ОСОБА_5 , яке у встановленому законом порядку та строки прийняла у власність його дружина ОСОБА_4 , проте свідоцтво про право власності на спадкове майно за законом не отримала, у зв`язку із відсутністю у спадкодавця правовстановлюючих документів на житловий будинок і земельні ділянки ( спадкова справа № 16, ас 90-99).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до частини 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до пункту 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2002 року № 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Судом встановлено, що позивач належним чином зареєструвати право власності на спадкове майно, яке вона прийняла в порядку спадкування за законом, належним чином немає можливості через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельні ділянки та відсутністю документів, що посвідчують речове право (свідоцтва про право на спадщину) на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 , про що приватним нотаріусом винесено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

До 19 січня 1996 року, згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в населених пунктах. Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29 червня 1998 року. Саме цього дня набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09 червня 1998 року №121.

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації ( зокрема й право власності на нерухоме майно - частина 1 статті 4 Закону).

Згідно із частиною 4 статті 3 вищезазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Крім того, Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та втратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу N 56 від 1З грудня 1995 року.

Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах ( пункт 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади ( публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Пленум Верховного Суду України у п 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Вказаною інструкцією обов`язковою була реєстрація права власності на житлові будинки в органах БТІ лише у містах і селищах міського типу, однак не у сільській місцевості.

Відповідно до статті 31 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п 43 Постанови КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані:

- документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги;

- виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Дані нормативно-правові акти та встановлені у судовому засіданні обставини у своїй сукупності свідчать про те, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , рік побудови 1969, побудований відповідно до діючого на час його будівництва законодавства і право власності на нього належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування, згідно запису в погосподарській книзі № 5 за 1996-2000 роки по селу ОСОБА_10 ( до 01.01.2021 року Рожищенського) району Волинської області за ОСОБА_5 ( ас 10).

Крім того, згідно витягу з рішення сесії Березолуківської сільської Ради народних депутатів Рожищенського району від 17.05.1996 року № 7/6, ОСОБА_5 надано у власність безоплатно земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства: 0, 25 га для обслуговування житлового будинку, 0, 60 га для ведення підсобного господарства ( ас 11).

Згідно листа № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року « Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до статті 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на придбане, побудоване до набрання чинності Законом України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Аналогічну правову позицію було висловлено ВСУ у постанові від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12, яка є обов`язковою для врахування судами України.

Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, а саме, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 , яка вчасно і належним чином прийняла спірну спадщину після смерті ОСОБА_5 , але ОСОБА_1 , яка вчасно і належним чином прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , належним чином зареєструвати право власності на спадкове майно немає можливості з незалежних від неї причин, то суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення і слід визнати за позивачем право власності на спірне спадкове майно.

Судові витрати слід залишити за позивачем, враховуючи заяву її представника ( ас 123).

Керуючись статтями 7, 8, 10, 11, 12, 13, 77-81, 83, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на спадкове майно після смерті матері ОСОБА_4 , яка помела ІНФОРМАЦІЯ_6 , а саме на:

- житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , рік побудови 1969, загальною площею 93, 3 м2, житловою площею 72, 1 м2;

- земельну ділянку площею 0, 2500 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- земельну ділянку площею 0, 6000 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: село Підгірне Луцького ( до 01.01.2021 року - Рожищенського) району Волинської області.

Судові витрати залишити за позивачем - ОСОБА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер платника податків: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер платника податків: НОМЕР_3 .

Дата складення повного тексту рішення суду: 13.11.2023 року.

Головуючий суддя Н.В. Шептицька