КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 754/41/23 Головуючий у суді першої інстанції - Таран Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням, який мотивувала тим, що вона, ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом № 30259367 про державну реєстрацію прав, яке видано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна» від 09 червня 2011 року.

Вказувала, що в квартирі були зареєстровані та проживали наступні особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишня невістка); ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (онука); ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (онук); ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (онука).

Позивач зазначала, що в 2022 році її син ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що вони останнім часом однією сім`єю не проживають, оскільки у них виникають непорозуміння з більшості питань, сварки. Так, відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано.

Однак, після розірвання шлюбу, відповідач відмовилася змінити місце проживання та агресивно реагувала на будь-які пропозиції.

У позові вказувала, що відповідачка, яка втратила статус члена сім`ї, надалі користується квартирою, змінила замки на вхідні двері та не надає доступ позивачу до житла аргументуючи свою поведінку тим, що їй зручно проживати в даній квартирі з дітьми та переїжджати вона нікуди не збирається та зазначила, що її не цікавить, що дане майно належить позивачу.

Зазначала, що навіть коли ОСОБА_4 прийшов до дітей - відповідачка не надала доступу до житла та викликала поліцію.

На неодноразові прохання позивача, відповідачка відмовилась знятись з місця реєстрації та надавати доступ до квартири, а на пропозицію ОСОБА_4 (колишнього чоловіка відповідача) переїхати в іншу квартиру з гарними умовами - відмовилась.

Так, відповідачу засобами поштового зв`язку було надіслано заяву про досудове врегулювання спору від 15 вересня 2022 року, однак відповідачка знову проігнорувала вимогу.

В подальшому, позивач звернулась з письмовою заявою до Центру надання адміністративних послуг Деснянського району м. Києва відповідно до якої було прийнято рішення про зняття з місця реєстрації ОСОБА_3 , відтак, станом на дату подання позову в квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (онука); ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (онук); ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (онука).

Вважає, що враховуючи військовий стан та необхідність в користуванні житлом, відповідачка порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, а тому просила суд: визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що позивач не користувалась спірною квартирою саме через відсутність ключів від неї, оскільки відповідачка змінила замки на власний розсуд та надала ключі лише своєму батьку. На прохання надати ключі ОСОБА_1 отримувала відмови нібито через погані стосунки між відповідачкою та її сином. А тому апелянт вважає, доведеним факт, що вона як власник майна, позбавлена можливості навіть входу в свою квартиру.

Крім того, вказує, що позовна заява не містить вимог щодо малолітніх дітей, а відтак залучення до розгляду справи у якості третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації було недоречним, не відповідало волі позивача та вчинене судом за ініціативою відповідача.

Так, апелянт посилається на те, що у своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 вказувала, що має інше житло у власності, а також може проживати у квартирі свого батька, як член його родини, а тому її твердження про відсутність іншого місця для проживання не відповідає дійсності.

Наголошує, що відповідач не пов`язана спільним побутом з нею, а відтак право користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Разом з тим, представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказує, що судом в оскаржуваному рішенні взагалі проігноровано питання стягнення витрат на правову допомогу, не надано обґрунтування відмови у відшкодуванні таких витрат для жодної із сторін справи.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою. У стягненні витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн на користь ОСОБА_3 - відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник позивача ОСОБА_2 підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідачки у справі ОСОБА_3 , адвокат Кушнір С.Б. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом № 30259367 про державну реєстрацію прав, яке видано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна» від 09 червня 2011 року.

В квартирі були зареєстровані та проживали наступні особи: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 (колишня невістка); ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (син); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (онука); ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (онук); ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (онука).

В 2022 ОСОБА_4 (син позивачки) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що вони останнім часом однією сім`єю не проживають, оскільки у них виникають непорозуміння з більшості питань, сварки. Так відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано.

Після розірвання шлюбу, відповідач залишилась проживати разом з дітьми в квартирі, яка належить позивачу на праві власності.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами по справі - з моменту придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 позивач добровільно надала дану квартиру в користування своєму сину - ОСОБА_4 та відповідачці ОСОБА_3 .

Отже, право на користування у відповідачки належною позивачу квартирою за адресою: АДРЕСА_1 виникло за згодою власника.

При цьому, сама позивачка не користувалась даною квартирою, у даній квартирі не проживала та не була зареєстрована, що також сторонами не оспорювалось.

Позивач звернулась з письмовою заявою до Центру надання адміністративних послуг Деснянського району м. Києва відповідно до якої було прийнято рішення про зняття з місця реєстрації ОСОБА_3 . Станом на дату подання позову в квартирі були зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (син); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (онука); ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (онук); ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (онука).

Станом на день розгляду справи судом у належній позивачу квартирі ніхто не зареєстрований.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 не доведено та судом не встановлено, що відповідачка будь-якими діями та (або) бездіяльністю не надає можливості позивачу вільно розпорядитися квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також в матеріалах справи відсутні будь-які докази неможливості користування даною квартирою позивачем.

Враховуючи вищевикладене, судом не встановлено наявності фактів порушення прав позивача, які б підлягали захисту в судовому порядку. Сам факт розірвання шлюбу між сином позивача та відповідачкою та виникнення у зв`язку з цим конфліктних ситуацій між колишнім подружжям не може свідчити про порушення відповідачкою ОСОБА_3 майнових прав позивача.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Діючою Конституцією України закріплено гарантії прав власника та гарантії права на житло.

Зокрема, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У той же час положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, що визначена у пункті 2 статті 8 Конвенції, не здійснюється згідно із законом та не є необхідним в демократичному суспільстві.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути співмірним із переслідуваною законною метою.

У рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами.

Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 Житлового кодексу України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку/квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У той же час статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені

в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено

у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом

у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У справі, яка переглядається, спір виник між ОСОБА_1 як власником квартири, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_1 , та ОСОБА_3 як колишньою невісткою, яка користується вказаною квартирою та проживає в ній разом із трьома неповнолітніми дітьми.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення прав учасників справи, передбачених статтями 391, 395, 405, 406 ЦК України та статями 64, 150 та 156 ЖК України.

Правові висновки щодо вирішення подібних спорів викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження№ 14-181цс18), а також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 715/574/20, провадження № 61-18129св20, від 19 травня 2021 року у справі № 712/4380/20, провадження № 61-1865св21, від 31 серпня 2022 року у справі № 554/2412/19, провадження № 20214св21.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22, провадження № 61-8377св22).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи позивачки про позбавлення права користування житловим приміщенням відповідача по справі на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та належним чином дослідивши, чи відповідає припинення права користування відповідачем спірною квартирою необхідності захисту права власника, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не можуть вважатися обґрунтованими.

При вирішенні спору судом першої інстанції було враховано, що з моменту придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , позивач по справі ОСОБА_1 добровільно надала згоду, зокрема, відповідачу ОСОБА_3 користуватись вказаною квартирою та проживати в ній разом із сином позивача ОСОБА_4 та їхніми спільними дітьми.

Вказане свідчить про те, що відповідач набула право користування спірною квартирою за згодою власника квартири - ОСОБА_1 й тривалий час проживає у даній квартирі разом із дітьми.

Крім того, системний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що учасниками по справі не було надано належних та допустимих доказів того, що відповідач користується іншим житловим приміщенням чи у її власності перебуває інше житлове приміщення.

Апеляційний суд звертає увагу, що матеріали справи також не містять належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , протягом року, що могло б бути підставою для застосування до вказаних правовідносин положень ч. 2 статті 405 ЦК України.

За відсутності доказів не проживання відповідача у спірній квартирі протягом року суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивачем також не доведено факту чинення їй перешкод відповідачем у користуванні спірною квартирою.

Апеляційний суд також враховує, що факт розлучення сина позивачки з відповідачем не може бути підставою в даному випадку для застосування положень частини 2 статті 405 ЦК України, оскільки позивачем мали б бути надані докази не проживання відповідачки по справі у спірній квартирі протягом року, а також докази того, що відповідач по справі має інше житлове приміщення, де має право на проживання.

Колегія суддів, надаючи оцінку судовому рішенню на предмет його законності у межах доводів апеляційної скарги, погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки суд, за встановлених у цій справі обставин, правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов цілком обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

При вирішенні вказаної справи апеляційний суд відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує положення Конвенцію з прав людини та практику цього Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Враховуючи викладене, а також виходячи із принципу верховенства права, суди повинні у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Таким чином, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою, законним та обґрунтованим, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами у вказаній справі, не можуть бути врегульовані положеннями статті 405 ЦК України, а тому й задоволенню не підлягають.

Крім того колегія суддів враховує і ті обставини , що відповідачка у справі проживає у спірній квартирі разом із неповнолітніми дітьми, а тому в разі задоволенні позову неповнолітні діти відповідачки та ОСОБА_4 фактично залишаться у вказаній квартирі без законного представника - матері.

Оскільки районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то у суду були відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 13 листопада 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв