Дата документу 08.11.2023 Справа № 335/657/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/657/23 Пр. № 22-ц/807/1862/23 Головуючий у 1-й інстанції Алєксєєнко А.Б. Повний текст рішення складено 26.07.2023 року Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як органу опіки та піклування, в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2023 року у справі за позовом Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як органу опіки і піклування, в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року Районна адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування, звернулась в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-3) до відповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просила позбавити останнього батьківських відносно малолітнього сина та стягнути з останнього на користь особи або установи, яка буде здійснювати опіку над ОСОБА_1 , аліменти на його утримання у розмірі всіх сукупних доходів, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що на профілактичному обліку у відділі по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради перебуває малолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такий, що опинився у складних життєвих обставинах.

Так, дитина проживала разом із батьком ОСОБА_2 та рідним братом по матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якого ОСОБА_2 вважає своїм біологічним сином, за адресою: АДРЕСА_1 . Мати дітей ОСОБА_4 знаходиться в місцях позбавлення волі. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.07.2022 позбавлена батьківських прав по відношенню до синів.

05.12.2022 у зв`язку із перебуванням відповідача ОСОБА_2 у лікарні, малолітні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за актом органу внутрішніх справ та закладу охорони здоров`я України про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, тимчасово влаштовані до КНП «Міська дитяча лікарня №1», де перебувають дотепер.

На прийомі у відділі по Вознесенівському району служби (управління ) у справах дітей Запорізької міської ради з ОСОБА_2 проведено бесіду, він ознайомлений із відповідальністю за ухилення від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина.

Згідно з поясненнями відповідача ОСОБА_2 , наданими 04.12.2022 року, йому стало погано та була викликана швидка допомога і він був госпіталізований до КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги».

Відповідно до довідки вказаного медичного закладу ОСОБА_2 перебував на лікуванні з 04.12.2022 по 05.12.2022 з приводу гострого отруєння невідомою речовиною.

Згідно із листом КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» від 08.12.2022 №6/070-див. ОСОБА_2 з 2000 року неодноразово був оглянутий лікарем-наркологом, в останнє 06.12.2022. Діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності. На даний час під клінічним наглядом на замісній терапії.

Згідно з поданням Запорізької загальноосвітньої школи №20 від 12.12.2022 № 01-27/213 малолітній ОСОБА_1 , 2013 р.н., має складнощі у невиконанні уроків з англійської мови, назавжди в повному обсязі виконував домашні завдання, з вересня 2022 року ОСОБА_1 пропустив 18 навчальних днів, на кожний пропуск батько надавав усні пояснення з приводу поважності причини пропуск занять. За ініціативи класного керівника батько учня іде на контакт, спілкується телефон. Проте навчання дитини залишається несистематичним.

Згідно з оцінкою потреб родини, складеної Запорізьким міським центром соціальних служб від 15.12.2022, в родині ОСОБА_2 наявні складні життєві обставини, оскільки батько дитини має стаж вживання наркотичних речовин більше 20 років. На даний час перебуває на замісній метадоновій терапії.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 22.12.2022 року у присутності ОСОБА_2 розглядалась його заява про надання згоди на повернення в його родину малолітнього ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

За підсумками засідання, враховуючи наявні документи по справі, наркотичну залежність ОСОБА_2 , яка не подолана та може створити загрозу життю дітей, комісія дійшла висновку про недоцільність повернення в його родину малолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до його сина ОСОБА_1 , передбачених п. 4 ч. 1 ст.164 СК України.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Алєксєєнка А.Б. (а.с. 25).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 27) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2023 року (а.с. 170-174) у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач Районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування, в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у своїй апеляційній скарзі (а.с. 177-178) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов позивача задовольнити у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 187).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 23 серпня 2023 року (а.с. 188), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 189), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та з урахуванням штату суддів апеляційного суду взагалі.

Сторона відповідача не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, які з`явилися у дане судове засідання, а саме:

- представника Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як органу опіки та піклування, в інтересах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_6 (а.с. 200), який у тому числі на запитання апеляційного суду у тому числі зазначав, що органом опіки та піклування з`ясовувалась думка малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на сьогодні перебуває в установі м. Києва та заперечує проти позбавлення його батька батьківських прав, якого він любить і хоче жити і надалі жити саме з батьком,

- відповідача ОСОБА_1 та представника останнього - адвоката Сугира В.С. (а.с. 201-202), які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що батько любить свого малолітнього сина, син любить батька, і до грудня 2022 року протягом десяти років, і після грудня 2022 року незважаючи на наявність у нього вищезазначеного діагнозу, батько займався і займається вихованням, утриманням та розвитком свого малолітнього сина, у тому числі протягом перебування останнього в державній установі, оскільки, працює, поповнює йому телефон, купує речі, харчі тощо, що підтвердили свідки у суді першої інстанції, які зазначали, що син завжди був охайний та ситий, вчився у школі, батько не залишав сина самого, а просив посидіти із ним сусідку; мати, яка позбавлення батьківських прав відносно сина та перебувала у місцях позбавлення волі, на теперішній час вже повернулася до дому, все було добре і орган опіки і піклування не цікавився відповідачем та малолітнім сином, поки він (батько) випадково не потрапив у лікарню з отруєнням грибами у грудні 2022 року; позбавлення батька батьківських прав не відповідає якнайкращим інтересам малолітнього сина, сину краще продовжувати жити у сім`ї, діагноз відповідача, як батька, ніколи не заважав батькові виховувати та утримувати сина, він також не є загрозою для здоров`я та життя малолітнього сина, належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача суду не надані,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 2, 4, 5, 76-81, 89, 141, 263-265, 268, 354 ЦПК України та виходив із того, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що на профілактичному обліку у відділі по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради перебуває малолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такий, що опинився у складних життєвих обставинах згідно наказу Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 18.06.2021 року №597 (а.с. 4).

Батьками малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 (батько відповідач у цій справі) та ОСОБА_4 (мати, свідоцтво про народження, копія а.с. 6).

Мати малолітнього ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , засуджена 27.01.2021 року вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ч.1 ст.71 КК України до 2 років 4 місяців позбавлення волі та з 16.07.2021, станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції відбувала покарання в державній установі «Надержинщинська виправна колонія» (№65), що підтверджується довідкою ДУ «Надержинщинська виправна колонія (№65)» від 20.01.2022 №15/06/14 (копія а.с. 11).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2022 року у справі ЄУН 334/349/22 ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав по відношенню до малолітніх дітей - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (копія а.с. 8-10).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що малолітні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали з відповідачем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4).

05 грудня 2022 року, у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 потрапив до лікарні, малолітні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку були доставлені та тимчасово влаштовані до КНП «Дитяча лікарня №1» як такі, що позбавлені батьківського піклування (а.с. 4, 16-17).

Згідно із довідкою КНП «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради відповідач ОСОБА_2 знаходився на лікуванні у відділенні кардіології з 04 грудня 2022 року по 05 грудня 2022 року з приводу гострого отруєння невідомою речовиною (а.с. 18-19).

Згідно із поданням Запорізької загальноосвітньої школи №20 від 12.12.2022 №01-27/213, малолітній ОСОБА_1 має складнощі у виконанні уроків з англійської мови, виконані завдання не прикріплював у Classroom, проте надсилав поодинокі роботи вчителю на особистий номер у Viber. За час навчання з вересня 2022 року ОСОБА_1 пропустив 18 навчальних днів, на кожний пропуск батько надавав усні пояснення телефоном: хвороба, за сімейними обставинами, відсутність світла, тощо. Батько учня іде на контакт спілкується телефоном, але лише за ініціативою класного керівника. Навчання дитини залишається несистематичним, попри те, що батько запевняв, що він зверне увагу на питання навчання сина (а.с. 14).

Згідно з оцінкою потреб родини, складеної Запорізьким міським центром соціальних служб 15.12.2022, в родині ОСОБА_2 наявні складні життєві обставини, батько дитини повідомив, що він має стаж вживання наркотичних речовин більше 20 років, на даний час перебуває на замісній метадоновій терапії (копія а.с. 21).

У висновку Районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради, як органу опіки та піклування, від 19.01.2023 № 01-10/2076 про доцільність позбавлення батьківських прав батька відносно малолітнього сина зазначено, що за підсумками засідання, враховуючи наявні документи по справі, наркотичну залежність ОСОБА_2 , яка не подолана та може створити загрозу життю та здоров`ю дітей, комісія дійшла висновку про недоцільність повернення в його родину малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до його сина ОСОБА_1 , передбачених п. 4 ч. 1 ст. 164 СК України (а.с. 4).

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що на час розгляду цієї справи малолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово перебуває в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей №1 Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (а.с. 152-153).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Ч. 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України).

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що, звертаючись до суду з вказаним позовом орган опіки та піклування, як позивач, доцільність позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до малолітнього ОСОБА_1 насамперед обґрунтована наявністю у відповідача наркотичної залежності.

Проте, суд першої інстанції правильно із наявних у цій справі доказів сторін встановив, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є учасником замісної терапії особами з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів препаратом Метадону гідрохлорид в умовах кабінету ЗПТ КНП «ОКЗ НПД» ЗОР з червня 2021 року, що підтверджується довідкою Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради від 25.04.2023 року №1 (а.с. 90).

Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради від 17.05.2023 року №1 ОСОБА_7 продовжує перебувати на замісній підтримувальній терапії, в момент огляду ознак вживання інших наркотичних засобів шляхом внутрішньовенних ін`єкцій не виявленою (а.с. 115).

Згідно із довідкою ТОВ «ЕНЕРГОКОНСАЛТІНГ» від 07 березня 2023 року № 07/03-23/7 відповідач ОСОБА_2 працює на посаді слюсаря з ремонту та обслуговування систем вентиляції та кондиціювання, отримує дохід (а.с. 91-98).

За місцем проживання ОСОБА_7 характеризується позитивно, із сусідами підтримує добрі відносини, веде нормальний спосіб життя, працює, зі слів сусідів свої батьківські обов`язки виконує сумлінно, діти завжди мають охайний вигляд, доглянуті, нагодовані, радості та щасливі (а.с. 59).

Допитані у суді першої інстанції свідки пояснили:

- ОСОБА_8 - вона проживає із відповідачем ОСОБА_2 по сусідству, їх квартири розташовані навпроти. Зазначала, що ОСОБА_2 дуже любить своїх дітей, а вони люблять батька. Відповідач завжди піклувався про них та робив усе щоб забезпечити їх усім необхідним. Діти виглядали охайними, доглянутими, виховані, привітаються. В квартирі також відповідач підтримував порядок. Оскільки ОСОБА_2 самостійно виховує дітей, то коли він уходив на роботу просив її або іншу сусідку доглянути за дітьми, відтак діти завжди були під наглядом і ніколи не залишались самі. Відповідача у стані алкогольного чи іншого сп`яніння вона ніколи не бачила. Зазначила, що коли ОСОБА_2 стало погано і вони із сусідками викликали швидку, яка забрала його до лікарні, діти залишилися під наглядом ОСОБА_9 , яка була з ними постійно. Після того як ОСОБА_2 забрали до лікарні прийшли працівники поліції щоб забрати дітей. Коли дітей забирали вони дуже плакали.

- ОСОБА_9 - проживає із відповідачем по сусідству та підтримує з ним дружні відносини, у разі необхідності доглядала за дітьми. Спілкуючись із відповідачем ніколи не помічала того, щоб він був в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння. Діти виглядали охайно, нагодовані, одягнені. Зазначила, що потреби у відібранні дітей від батька не було, оскільки він про них добре піклується, а поки він був у лікарні діти не залишались самі, вона за ними доглядала, ночувала з ними. Але не зважаючи на це прийшли працівники поліції та забрали дітей.

При вищевикладених обставинах, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що допитані у судовому засіданні свідки надали беззаперечну позитивну характеристику відповідачу ОСОБА_2 .

Також, до суду першої інстанції було подано клопотання від сусідів ОСОБА_2 (а.с. 59) (а.с. , в якому останні просили суд повернути йому дітей та не позбавляти його батьківських прав, оскільки він добропорядно виконує свої батьківські обов`язки та виховує дітей у добрих соціальних умовах.

У відповідності до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

У суді першої інстанції під час розгляду цієї справи була заслухана думка дитини ОСОБА_1 , який пояснив, що має добрі відносини із батьком та любить його. До того, як його з братом забрали до лікарні, а згодом до центру, вони проживали разом з мамою, яка поїхала на заробітки, та батьком, який про них постійно піклувався, купував їм необхідні речі, готовить їжу, проводив з ними вільний час, гуляв. Коли батько потрапив до лікарні вони залишилися з сусідкою, з якою часто залишалися, коли батько був на роботі. У них з братом добрі стосунки з сусідкою. Разом з цим, наступного дня, після того, як батько потрапив до лікарні, прийшли працівник поліції і забрали їх разом з братом. Сказали, що так треба. Зараз батько продовжує про них піклуватися, купує та відсилає їм необхідні речі, солодощі, фрукти. Батько часто йому телефонує і вони спілкуються телефоном, батько цікавиться його справами. На неодноразові запитання, де і з ким він бажає проживати, однозначно та беззаперечно зазначив про те, що хотів би повернутися додому та надалі проживати з батьком.

Згідно із листом Центру соціально-психологічної реабілітації дітей №1 Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05.05.2023 №069012/175 ОСОБА_2 активно цікавиться станом дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , має постійну комунікацію з цього приводу з вихователями та адміністрацією Центру, кожного дня телефонує дитині особисто телефоном, також виявляв по відношенню до дитини батьківську любов та турботу. Постійно присилає дитині посилки з урахуванням бажань та потреб, поповнює мобільний рахунок. ОСОБА_1 має велику емоційну прив`язаність до батька ОСОБА_2 та потребує сімейної форми виховання (а.с. 152-153).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При вищевикладених обставинах, судом першої інстанції обґрунтовано було не встановлено, що:

- відповідач ОСОБА_2 взагалі ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно малолітнього сина,

- чи своїми діями, бездіяльністю, у тому числі внаслідок свого вищезазначеного діагнозу відповідач ОСОБА_2 (психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності, учасник замісної терапії особами з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів препаратом Метадону гідрохлорид в умовах кабінету ЗПТ КНП «ОКЗ НПД» ЗОР з червня 2021 року, який продовжує перебувати на замісній підтримувальній терапії, в момент огляду ознак вживання інших наркотичних засобів шляхом внутрішньовенних ін`єкцій не виявленою) він саме створює реальну небезпеку для життя та здоров`я малолітнього ОСОБА_1 , 2013 р.н., оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами з боку позивача у цій справі,

- позбавлення батьківських прав відповідача, як батька, саме відповідає якнайкращим інтересам малолітньої дитини ОСОБА_1 , 2013 р.н.

Оскільки, відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес батька до дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правильним є висновок суду першої інстанції у цій справі про те, що висновок Районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради, як органу опіки та піклування, щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина не містить достатнього обґрунтування підтвердженого доказами щодо доведеності ризиків життю та здоров`ю малолітнього ОСОБА_1 , 2013 р.н., через наркотичну залежність ОСОБА_2 , яка не подолана, оскільки дослідженими в суді першої інстанції доказами підтверджено перебування відповідача на замісній терапії, а від так його прагнення подолати наркотичну залежність.

Оцінюючи докази в їх сукупності та враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки для відповідача як батька дітей (ст. 166 СК України), суд першої інстанції правильно виходив із того, що позбавлення його батьківських прав можливе лише тоді, коли змінити його поведінку в кращу сторону неможливо.

Проте, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач виконував і виконує свої обов`язки по вихованню малолітнього ОСОБА_1 , піклувався та піклується про нього, виявляв і виявляє до нього любов, турбувався і турбується його долею, бажав і бажає його виховувати та утримувати, про що свідчать правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи.

При розгляді даної справи судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено свідомого, грубого та тривалого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками чи обставин, які свідчать, що поведінка відповідача взагалі може створювати чи створює загрозу життю та здоров`ю дитини.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним.

Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови у повному обсязі у позові позивача у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивача Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як органу опіки та піклування, в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дублюють доводи його позовної заяви у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку він та його представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Оскільки, відповідач позов у цій справі не визнав у повному обсязі.

Позивач та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як органу опіки та піклування, в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що суд першої інстанції, хоча й посилався в оскаржуваному рішенні на ст. 141 ЦПК України, проте останнім фактично питання про розподіл витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, не вирішував, тому апеляційним судом останнє не могло переглядатись в апеляційному порядку, проте, може бути у подальшому вирішено судом першої інстанції за власною ініціативою чи заявою учасників цієї справи в порядку ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як органу опіки та піклування, в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 14.11.2023 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.