Дата документу 13.11.2023 Справа № 334/1958/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/1958/23 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/1782/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 травня 2023 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за поставлену теплову енергію,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за поставлену теплову енергію.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказана послуга надавалась до нежитлового приміщення 18в, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане приміщення належить відповідачці ОСОБА_1 на праві приватної власності. Концерн «МТМ» у період з листопада 2021 року по січень 2023 року надав послуги ОСОБА_1 на загальну суму 48 815,43 грн., але відповідач за вказаний період жодної оплати за надані послуги не здійснила, тому сума заборгованості за вказаний період складає 48 815,43 грн., яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 травня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі»

заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.11.2021р. по 31.01.2023р. в розмірі 48 815,43 гривень, а також судовий збір в сумі 2 684 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення, яка ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2023 року залишена без задоволення.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу до місцевого суду для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що позивачем не підтверджено, що між ними укладено індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії за № 71205771, оскільки нею не вчинялись дій, які свідчать про бажання укласти договір в такий спосіб, зокрема, не подавалось підписаної заяви-приєднання виконавцю послуг, не сплачувались виставлені рахунки, які вона взагалі не отримувала, фактично послуги нею не отримувались, оскільки її нежитлове приміщення відключено від мереж постачання теплової енергії, а має автономну систему опалення. Крім того, у будинок АДРЕСА_1 24.09.2022р. влучила ракета під час обстрілів військами РФ міста Запоріжжя, внаслідок чого було пошкоджено й належне їй приміщення 18в. Також вказує, що у зв`язку із обстрілами вона восени 2022р. виїхала до м. Черкас та повернулась лише у травні 2023 року, а тому не могла отримувати кореспонденцію із суду, внаслідок чого не була обізнана про цю цивільну справу та не могла надати свої докази в справу.

У додаткових письмових поясненнях по справі також вказує, що їй позивачем не було направлено на будь-яку поштову адресу жодного документу про оплату за послуги з теплопостачання; її приміщення відключене від загальнобудинкових мереж теплопостачання та має індивідуальне опалення котел, відповідно до чого до листопада 2021 року й виставлялись рахунки на ім`я попереднього власника ОСОБА_2 ; розрахунки за період з листопада 2021 року по січень 2023 року, надані позивачем, не відповідають положенням Методики № 315 з урахуванням її технічної документації. Вважає, що жодним чином заборгованість, визначена позивачем, не підтверджена, а виставлені позивачем рахунки та здійснені розрахунки не можна приймати до уваги.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи відповідно до приписів ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст.369 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із п. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, з урахуванням наданих позивачем доказів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Колегія зауважує, що нові докази, надані апелянтом, приймаються до дослідження апе-

ляційним судом з огляду на те, що визнано поважними причини їх ненадання суду першої інстанції. Так, незважаючи на те, що на поштовій кореспонденції із суду першої інстанції, спрямованій ОСОБА_1 за адресою її місяця реєстрації і проживання, працівником пошти відмічено причину невручення «адресат відсутній», що відповідно до п. 4 ч. 7 ст. 128 ЦПК України давало право суду розглянути справу у відсутності відповідача, колегія бере до уваги заяви ОСОБА_1 щодо її вимушеної відсутності у м. Запоріжжі через регулярні обстріли м. Запоріжжя, які почались з осені 2022р., що є загальновідомим фактом. Її відсутність у м. Запоріжжі підтверджується письмовими заявами її родичів та довідкою квартальної за місцем перебування відповідача в м. Черкаси.

Щодо вирішення справи по суті спору, колегія зазначає наступне.

Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються законами України "Про теплопостачання", "Про житлово-комунальні послуги", Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (діяли до 30.04.2022), Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою КМУ № 830 від 21.08.2019р., умовами Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії,Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 № 315 (із змінами і доповненнями, внесеними Наказом від 28.12.2021р. № 358).

.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України "Про теплопостачання".

Відповідно до вимог ч. 6 статті 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-УІІІ, послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджується Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 12 цього Закону передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових.

Згідно з ч. 4 статті 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-УІІІ, з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутись будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

За змістом ч. 5 статті 13 цього Закону, неукладення договору з виконавцем послуг не

звільняє споживача від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої виконавцем.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладання

договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим відмова від оплати таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору є безпідставною та не береться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного Суду України від 30.10.2013 р. по справі 6-59цс13 та інші подальші, якими підтримано таку позицію).

Відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого покладається і на споживача, і на теплопостачальну організацію, не виключає можливості стягнення зі споживача на користь теплопостачальної організації вартості послуг з теплопо-

стачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини.

Згідно з ч. 9 цього Закону, споживач здійснює оплату за спожиті послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Згідно положень п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, споживач зобов`язаний дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення унормовано, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Між сторонами у справі з 01 листопада 2021 року діє типовий індивідуальний договір № 71205771 про надання послуги з постачання теплове енергії у нежитлове приміщення 18в за адресою: АДРЕСА_1 , укладений шляхом приєднання споживача до цього договору.

Житловий будинок АДРЕСА_1 оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії.

Судом встановлено, що Концерн «Міські теплові мережі» у період з листопада 2021 року по січень 2023 року надав послуги з постачання теплової енергії в нежитлове приміщення, АДРЕСА_2 (договір 71205771), на загальну суму 48 815,43 грн. Проте споживачем за вказаний період не здійснено оплату за надані послуги, а отже, заборгованості за вказаний період складає 48 815,43 грн. та залишається непогашеною, що підтверджується відповідним розрахунком та довідкою.

Факт постачання теплової енергії до житлового будинку, в якому знаходиться нежитлове приміщення відповідача, підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону, відповідно до яких позивачем було розпочато та закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі, знаходженням нежитлового приміщення відповідача у багатоквартирному житловому будинку.

Суд констатував, що відповідачка від наданих позивачем послуг у встановленому за- коном порядку не відмовлялася, однак послуги за постачання теплової енергії не оплачувала.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд першої інстанції визнав його правильним, а також зазначив, що він відповідачем не спростований належними та допустимими доказами.

Таким чином, суд першої інстанції виснував, що позивачем підтверджено наданими достатніми письмовими доказами той факт, що відповідач дійсно отримала послугу з постачання теплової енергії у нежитлове приміщення АДРЕСА_2 (договір 71205771), у період з листопада 2021 року по січень 2023 року на загальну суму 48 815,43 грн., але належним чином не виконала свої зобов`язання за укладеним договором з їх оплати, внаслідок чого утворилась заборгованість, а у позивача виникло право вимагати задоволення своїх вимог шляхом пред`явлення позову про стягнення всієї суми.

Тож, суд вважав позовні вимоги обґрунтованими та доведеними, а тому задовольнив їх у повному обсязі.

Апелянт, насамперед, зазначає, що договір приєднання з позивачем не укладала, та, дослідивши ці ствердження, колегія зазначає наступне.

Частиною 5 статті 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не приймали рішення про вибір моделі дого-

вірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

02 жовтня 2021 року на виконання вказаних вимог Закону на офіційному сайті позивач розмістив індивідуальні договори на послугу з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, які є публічними договорами приєднання, та вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Умови вказаних договорів будуть застосовуватись до співвласників багатоквартирного будинку, оскільки вважається, що у такому разі вони обрали форму індивідуального договору з виконавцем послуг.

Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема, надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунку за надані послуги, факт отримання послуги.

Суд першої інстанції вважав, що з урахуванням того, що відповідач в установленому порядку не відмовилась від послуг позивача, а належне їй нежитлове приміщення є частиною багатоквартирного будинку, який приєднаний в цілому до систем централізованого опалення, то й відповідач приєдналась з 01 листопада 2021р. до типового індивідуального договору.

Між тим, надані відповідачем до письмових пояснень докази, які, як вище зазначалось, прийняті апеляційним судом для дослідження, з огляду на поважність причин їх ненадання суду першої інстанції, стверджують про зворотне.

Так, ще за періоду володіння вказаним нежитловим приміщенням АДРЕСА_2 попереднім власником ОСОБА_3 у 2007-2009рр. відбулась технічна ізоляція транзитних стояків у цьому нежитловому приміщенні та встановлення автономного опалення, що підтверджується наступними документами: листом № 1935/14 від 13.05.2008р. Концерну «МТМ», , технічними умовами № 1935/14 від 13.05.2009р., Актом від 30.07.2009р., узгодженим з ФК «МТМ» Ленінського району; додатковою угодою № 3 до договору купівлі-продажу теплової енергії від 01.08.2009р. (про зміну теплового навантаження у зв`язку з демонтажем опалювальних приладів); кресленням системи опалення, згідно з яким схематично відображені заізольовані трубопроводи у приміщенні; складеними Концерном «МТМ» актами приймання-передачі теплової енергії за період 2014-2020рр., де щомісячна сума оплати в опалювальний період не перевищувала 261 грн. (в нових платіжках до 5000 грн.); договором про постачання природного газу від 10.12.2012 року із Додатком № 1, згідно з яким газ постачається для споживання газовим котлом для індивідуального опалення приміщення.

Крім того, ОСОБА_1 після ухвалення заочного рішення в цій справі та подання нею апеляційної скарги неодноразово зверталась до позивача з питання перерахунку їй заборгованості, надаючи всі вказані документи, але їй було відмовлено, зокрема, серед іншого із посиланням на наявність рішення суду, яким цю заборгованість визнано обгрунтованою та стягнуто з неї.

Проте, у одному з останніх листів № 4075/42-8392 від 24.07.2023р. Концерн «МТМ» зазначив, що у нежитловому приміщенні 18в, вбудованому у багатоквартирний будинок АДРЕСА_1 , система опалення відокремлена від централізованого опалення, та приміщення опалюється індивідуальним котлом. У відповідності до наданої технічної документації будуть внесені зміни до розподілу обсягу спожитої теплової енергії за договором № 71205771, а нарахування на площу нежитлового приміщення ОСОБА_1 буде здійснюватись як на приміщення з автономним опаленням відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 № 315 (із змінами і доповненнями, внесеними Наказом від 28.12.2021р. № 358).

Вказаними вище переліченими документами та вище наведеним листом Концерну «МТМ» фактично підтверджуються доводи відповідача про те, що розрахунок заборгованості за надані послуги їй в цій цивільній справі здійснено позивачем неправильно.

Колегія погоджується з цими доводами скарги, оскільки з рахунків Концерну «МТМ» про оплату за надані послуги за період з листопада 2021рр. по січень 2023 року вбачається, що оплата відповідачу нараховувалась як за опалювальне приміщення, приєднане до мереж централізованого опалення будинку. Та підставами такого розміру заборгованості в сумі 48 815,43 грн., як слідує з позовної заяви, та з чим погодився суд першої інстанції, є підключення приміщення відповідача до загальнобудинкових мереж централізованого опалення, в той час як система опалення приміщення відповідача є відокремленою від цих мереж.

Відповідно до приписів ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

В цій справі предметом позову є заборгованість з оплати послуги з постачання теплової енергії, а підставою - факт її отримання відповідачем через приєднання до централізованої мережі, що передбачає застосування певних положень Методики № 315 для розрахунку їх оплати, зокрема, з використанням показань будинкового приладу обліку та урахуванням розміру опалювальної площі приміщення.

Але ці обставини були спростовані в ході апеляційного розгляду, які становили підстави позову. Інші підстави щодо можливості користування послугами позивача у разі, якщо приміщення обладнано автономним опаленням, та у якому обсязі, що є зовсім іншими обставинами, які підпадають під дію інших положень Методики, позивачем не заявлені, а тому вони не можуть бути з`ясовані та досліджені в ході апеляційного розгляду справи, що буде порушенням приписів частини 1 статті 367 ЦПК України.

Враховуючи вище встановлені в ході апеляційного розгляду обставини, колегія вважає, що вимоги позивача із заявлених ним підстав є необгрунтованими, а тому не підлягали задоволенню.

У такому разі відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову Концерну «МТМ».

Але скарга при цьому підлягає частковому задоволенню, оскільки відповідач просила направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, але апеляційний суд такими повноваженнями не наділений, а має за наслідками розгляду обгрунтованої апеляційної скарги змінити оскаржуване рішення чи скасувати його із ухваленням у справі свого рішення.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні позову Концерну «МТМ» відмовлено у повному обсязі, то з останнього на користь відповідача підлягають стягненню всі понесені судові витрати.

Так, відповідачем за подання заяви про перегляд заочного рішення сплачено судовий збір в сумі 536,80 грн., за подання апеляційної скарги 4026 грн., а всього 4562,80 грн., який належить до стягнення з позивача на користь відповідача.

К еруючись статтями 367-369, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 травня 2023 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову Концерну «МТМ» до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Концерну «МТМ» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 4 562 (чотири тисячі п`ятсот шістдесят дві) гривні 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 13 листопада 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова