Справа № 462/4491/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2023 року Залізничний районний м. Львова у складі:

головуючого судді: Бориславського Ю.Л.,

за участю секретаря судових засідань: Каралюс Т.Р.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката: Заремби О.В.,

відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідачів ОСОБА_4

та ОСОБА_5 - адвоката: Андрухів Ю.О.,

відповідача: ОСОБА_6 ,

представника відповідача - адвоката: Муравської О.І.,

відповідача: ОСОБА_7 ,

відповідача: ОСОБА_8 ,

відповідача: ОСОБА_5 ,

представника третьої особи, яка не заявляє

самостійних вимог щодо предмета спору

Львівської міської ради: ОСОБА_9 ,

представника третьої особи, яка не заявляє

самостійних вимог щодо предмета спору

Залізничної районної адміністрації

Львівської міської ради як орган опіки та

піклування: ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням /викликом/ сторін в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_11 /ІНФОРМАЦІЯ_5/, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд

в с т а н о в и в :

представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Заремба О.В. звернулася 14.06.2023 року до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, у якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у 1982 року батькові позивача було видано ордер на вселення з сім`єю у спірну квартиру. Дана квартира не приватизована, у квартирі зареєстровані позивач, її неповнолітні діти та відповідачі. Проте, проживають у спірній квартирі лише позивач зі своїми дітьми, несе витрати по утриманню квартири, відповідачі у такій не проживають тривалий час, не сплачують комунальні послуги, у квартирі немає їхніх особистих речей. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 15.06.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін.

10.07.2023 року канцелярією Залізничного районного суду зареєстровано відзив відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , у якому відповідачі заперечили проти задоволення позовних вимог та вказали, що викладене у позові не відповідає дійсності та позивач переслідує мету одноособової приватизації спірної квартири на себе, просили відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.07.2023 року постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням /викликом/ сторін та призначено судове засідання.

Представник позивача - адвокат Заремба О.В. подала суду відповідь на відзив, у якому заперечила обставини, викладені у відзиві та наполягала на задоволенні позову.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Заремба О.В. позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позові, відповіді на відзив та письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи.

Відповідач ОСОБА_2 , яка також є законним представником неповнолітньої ОСОБА_11 , відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги заперечили та пояснили, що ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_14 , на ім`я якого було видано ордер на вселення у спірну квартиру та який помер. ОСОБА_2 , ОСОБА_11 та ОСОБА_3 зареєстровані у спірній квартирі з їхнього народження, у даній квартирі знаходяться їхні особисті речі, іншого житла у них немає, а позивач умисно провокує конфліктні ситуації примушуючи відповідачів покинути спірне житло. Крім цього, пояснили, що ОСОБА_11 є неповнолітньою на даний час, а на час звернення позивача до суду із даним позовом і ОСОБА_3 була неповнолітньою, а тому визнання їх такими, що втратили право користування житлом порушить їхні права на самостійне визначення місця проживання при досягненні ними повноліття та задоволення такого позову без дозволу органу опіки та піклування буде порушенням вимог законодавства України.

Відповідач ОСОБА_6 та її представник - адвокат Муравська О.І. у судовому засіданні заперечили позовні вимоги з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи, вказали, що відповідач ОСОБА_6 та її син фактично проживають у квартирі АДРЕСА_1 , несе витрати на утримання квартири, іншого житла у неї немає, а також зазначили, що до матеріалів справи не долучено належних доказів не проживання відповідача ОСОБА_6 у спірній квартирі понад шість місяців.

Відповідач ОСОБА_7 позовні вимоги заперечила, вказала, що у спірній квартирі знаходяться її особисті речі, іншого житла у неї немає, просила відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_8 позовні вимоги заперечив, вказав, що у спірній квартирі знаходяться його особисті речі, іншого житла у нього немає, до матеріалів справи не долучено належних доказів його не проживання у спірній квартирі понад шість місяців, просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник - адвокат Андрухів Ю.О., яка одночасно є представником відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечили позовні вимоги, вказали, що у спірній квартирі знаходяться особисті речі ОСОБА_5 , він проживає у такій, іншого житла у нього немає, до матеріалів справи не долучено належних доказів його не проживання у спірній квартирі.

Відповідачі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у судові засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про розгляд справи судом, кожен з них подали заяви, про розгляд справи за їх відсутності та визнання заявленого позову.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування ОСОБА_10 вказала, що визнання такими, що втратили право користування житлом неповнолітніх осіб порушить їхнє право на вільний вибір місця проживання, а тому у задоволенні таких позовних вимог просила відмовити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Львівської міської ради ОСОБА_9 позов підтримала, просила його задовольнити.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням /викликом/ сторін, заслухавши сторони та їх представників, представників третіх осіб, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що виконкомом Залізничної районної ради народних депутатів м. Львів 13.07.1982 року ОСОБА_14 , сім`я якого складається з 8 (восьми) чоловік: ОСОБА_14 основний квартиронаймач, ОСОБА_15 - дружина, ОСОБА_16 та ОСОБА_4 - сини, ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 - дочки, видано ордер №4705 на право зайняття квартирою АДРЕСА_1 /а.с.14/.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_14 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.15/.

Згідно довідки, виданої 05.06.2023 року ЛКП «Сигнівка» у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані і проживають 13 осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_19 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_20 , ОСОБА_13 /а.с.9/.

Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачі ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 у 2021 році надавали згоду на оформлення договору ордеру на квартиру позивачці ОСОБА_1 /а.с.152-156/.

За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема, вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 30.10.2023 року у справі № 759/21930/21 у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Указана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).

Звертаючись із даним позовом до суду стороною позивача в обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі тривалий час, що підтверджується долученими до матеріалів справи актами ЛКП, не цікавляться спірним житлом та не несуть витрат по утриманню даного житла.

Суд такі доводи сторони позивача вважає такими, що не знайшли свого підтвердження в частині та необґрунтовані долученими до матеріалів справи.

Так, до матеріалів справи долучено акти, які складені працівниками ЛКП у період з 2017 року по 2022 рік /а.с. 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26/.

Як вбачається із даних актів у таких не вказано періоду відсутності у спірній квартирі відповідачів, зокрема, у акті №3, виданого ЛКП «Сигнівка» від 19.05.2022 року вказано, що у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , 1981 року народження, її донька ОСОБА_3 , 2005 року народження, її донька ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстровані за вказаною адресою, але не проживають.

Тому долучені акти не можуть бути доказами відсутності відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 понад шість місяців.

Крім цього, акти, які датовані 2021, 2022 роками містять відомості лише щодо відповідачів ОСОБА_2 , 1981 року народження та її доньок ОСОБА_3 , 2005 року народження, та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5, та не містять жодних відомостей щодо інших відповідачів.

Суд критично оцінює долучені до матеріалів справи акти, складені у 2017 році та 2019 році, які містять інформацію про те, з якого часу у спірній квартирі не проживають відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , оскільки у актах, що складені у 2021 році та 2022 році вказано лише про відповідачів ОСОБА_2 та її доньок ОСОБА_3 , ОСОБА_11 .

Крім цього, долучені до матеріалів справи акти, не містять інформації щодо з`ясування обставин наявності чи відсутності у квартирі речей відповідачів, причин не проживання зазначених осіб, не зазначений період понад шість місяців який би охоплював/передував перед пред`явлення 14.06.2023 року позову до суду, а тому не можуть бути прийняті судом як беззаперечні докази підставності позовних вимог.

Як вбачається із долучених до матеріалів справи платіжних інструкцій за період з вересня по листопад 2021 року та з лютого по травень 2023 року, позивач ОСОБА_1 сплачує житлово-комунальні послуги, що надаються у квартирі АДРЕСА_1 /а.с.27-46/.

Разом з тим, відповідачі у судовому засіданні стверджували, що вони спільно несуть витрати на утримання спірної квартири шляхом складання коштів, які передають відповідачу ОСОБА_6 , та цього не спростовано сторонами, а її цивільний чоловік ОСОБА_21 через банківську установу здійснює оплату житлово-комунальних послуг, що надаються у квартирі АДРЕСА_1 та таке підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними інструкціями за період з травня по червня 2022 року, з серпня по січень 2023 року, за травень 2023 року /а.с.73, 75-97/.

Також суд приймає до уваги те, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 надали суду відзив на позов; ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 брали участь у судових засіданнях, що свідчить про те, що вони цікавляться спірною квартирою та даний спір має для них важливе значення.

Таким чином, суд приходить до переконання, що наведене свідчить про те, що відповідачі ОСОБА_2 , яка також в інтересах ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 цікавляться спірним майном, несуть витрати по утриманню майна, зокрема, зі сплати житлово-комунальних послуг, та отримують судові виклики та повідомлення за адресою місця реєстрації.

Також суд враховує, що ОСОБА_11 є неповнолітньою, а на час звернення із даним позовом до суду і ОСОБА_3 була неповнолітньою та досягла повноліття у жовтні 2023 року.

Згідно Закону України «Про охорону дитинства» дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше; дитинство - період розвитку людини до досягнення повноліття.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює право дитини на житло, а саме держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 27 Конвенції закріплено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

За змістом положень ст. 2, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

Як встановлено судом відповідач ОСОБА_4 проходить з 11.02.2023 року військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 від 06.04.2023 №749.

Згідно ч. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою.

Таким чином, за відповідачем ОСОБА_4 зберігається житлове приміщення - квартира АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання про відсутність підстав визнавати такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 .

Водночас, відповідно до п.1 ч.2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

До матеріалів справи долучено заяви відповідачів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , у яких вони визнали позовні вимоги ОСОБА_1 та зазначили фактичну адресу свого проживання.

Таким чином, позовні вимоги у частині визнання відповідачів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч.3 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст. 141 ЦПК України із відповідачів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору при поданні позову до суду у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 264, 265, 268, 274, 275, 279 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. 9, 71, 72 ЖК України, суд

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_11 /ІНФОРМАЦІЯ_5/, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути порівно із ОСОБА_12 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 / та ОСОБА_13 / ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживають за адресою: АДРЕСА_3 / на користь ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 / понесені судові витрати у розмірі 1073 /одна тисяча сімдесят три/ гривні 60 копійок.

У задоволенні решту позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, або в строки та порядку, передбачені ст. 354, 355 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 13 листопада 2023 року.

Суддя: Бориславський Ю. Л.