Справа № 441/1246/22 Головуючий у 1 інстанції: Ференц О.І.
Провадження № 22-ц/811/1119/23 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

розглянувши в місті Львові, в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 21 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення (повернення) протиправно стягнутих коштів,-

в с т а н о в и в:

05.09.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про повернення протиправно стягнутих коштів.

Покликаючись на ст.1213 ЦК України, ст.37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Закон України «Про захист прав споживачів», просила стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» в користь ОСОБА_1 4080 грн 50 коп. безпідставно набутих коштів, 539 грн 73 коп. пені та 3000 грн понесених витрат на правову допомогу.

Позов обгрунтовувала тим, що з 2010 року до червня 2019 року вона була клієнтом АТ КБ «Приватбанк», мала відкритий у цьому банку картковий рахунок для здійснення виплат, на який їй нараховувалася заробітна плата. В червні 2019 року вона дізналася, що 15.01.2019 року заочним рішенням Городоцького районного суду Львівської області було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з неї коштів в сумі 115477 грн за кредитним договором від 05.08.2010 року. Окрім карткового рахунку на отримання заробітної плати, без її згоди та відома банк відкрив їй кредитний рахунок та картку «Універсальна». Між тим такої вона не отримувала, ніколи такою не користувалася. У зв`язку з чим вона зверталася в правоохоронні органи з заявою про вчинення відносно неї шахрайських дій невідомими особами. Крім цього, вона подала заяву про перегляд заочного рішення суду від 15.01.2019 року, яку було задоволено та 09.03.2021 року рішенням цього ж суду було відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до неї про стягнення заборгованості.

Після набуття заочним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 15.01.2019 року законної сили і до його скасування ухвалою цього ж суду від 27.06.2019 року відділом ДВС Городоцького РУЮ у Львівській області проводилися стягнення з її пенсії за виконавчим листом, виданим на виконання цього рішення, які згодом були їй повернуті. Крім того, самим банком без її згоди і відома здійснювалися стягнення з її карткового рахунку з травня 2019 року по липень 2019 року на загальну суму 4080 грн 50 коп., що підтверджується довідкою-випискою по особовому рахунку, наданому відповідачем. Вона зверталася до банку з заявою про повернення їй таких коштів, однак їй було відмовлено. Таким чином, оскільки вона не вчиняла будь-яких письмових розпоряджень про списання грошових коштів зі свого рахунку та не вчиняла будь-яких інших дій, що могли б призвести до списання грошових коштів з її рахунку, вважає, що відповідач протиправно, без її відома та її письмової ї згоди списав з її рахунку кошти, добровільно повернути такі відмовився, а відтак, єдиним способом захисту її інтересів є стягнення з відповідача самовільно стягнутих коштів в сумі 4080.50 грн в судовому порядку. Крім того, з відповідача підлягає стягненню пеня за несвоєчасне повернення протиправно списаних коштів за період з 01.09.2021 року по 01.09.2022 року (в межах позовної давності) в розмірі облікової ставки НБУ, що складає 539,73 грн, а також понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн.

Оскаржуваним рішення суду позов задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, ) в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 4080 (чотири тисячі вісімдесят) грн 50 коп. безпідставно набутих коштів, 539 (п`ятсот тридцять дев`ять) грн. 73 коп. пені та 3000 (три тисячі) грн понесених витрат на правову допомогу.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, ) в користь держави 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк».

Вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що позивачка не оспорила в судовому порядку жодної операції, здійсненої по картковому рахунку як цього вимагає п.10 Р.VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ України № 705 від 05.11.2014. Таким чином, оскільки заочне рішення Городоцького районного суду Львівської області від 15.01.2019 року у справі №441/1426/18 набрало законної сили і виконувалося станом на травень-липень 2019 року, банк правомірно списував з карткового рахунку позивачки кошти на погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між нею та відповідачем. Після скасування такого рішення і відмови у задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності, списані банком кошти стали безпідставно набутим майном, яке підлягало поверненню особі згідно вимог Глави 83 ЦК України.

Апелянт звертає увагу суду на те, що представник відповідача просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки у позовній заяві позивачка просила повернути їй кошти, які були списані відповідачем в період з травня 2019 року по липень 2019 року включно, а з позовом до суду така звернулася лише у вересні 2022 року, тобто з пропуском позовної давності. Покликаючись на ст.261 ЦК України апелянт зазначив, що позивачка не довела наявність порушення свого права, а тому позовні вимоги є безпідставними. Банк діяв в межах договору, укладеного між позивачем та відповідачем, вимог ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ЗУ «Про споживче кредитування» та ЗУ «Про електронну комерцію», тому відсутні підстави для задоволення позову.

Крім того скаржник не погоджується з висновком суду про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки у договорі про надання правової допомоги відсутні умови щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару та лише зазначається про укладення додаткових угод, у зв`язку з чим неможливо пересвідчитися у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Згідно статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Статтею 1071 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Згідно вимог ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до правових висновків, що містяться у постановах КГС ВС від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18 щодо повернення безпідставно набутих коштів: « Предметом спору у справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів на підставі ст.1212 ЦК України. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. За таких обставин, з урахуванням того, що підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти відсутня, суд касаційної інстанції погоджується з правильним висновком про наявність правових підстав для задоволення позову у цій справі. Таким чином, вимоги позивача про повернення зазначених коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України є обгрунтованими та правильно задоволені судом першої інстанції» (правові висновки, що містяться в Постановах КГС ВС від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року № 910/16664/18).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст.257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно п.12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid 19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з наступними змінами і доповненнями установлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин. Такий постійно продовжувався нижче вказаними постановами КМУ.

Постановою КМУ № 1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з наступними змінами і доповненнями установлено з 19.12.2020 до 31.12.2022 на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" , від 20 травня 2020 р. N 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 р. N 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Також п.19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, в подальшому такий продовжувався і діяв станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду 05.09.2022 (Указ Президента України № 573/2022 від 12.08.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»).

Судом встановлено, що ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 27.06.2019 року у цивільній справі № 441/1426/18 заяву ОСОБА_1 задоволено та скасовано заочне рішення від 15.01.2019 року у цивільній справі № 441/1426/18 за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.10).

Згідно вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається із виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 06.05.2019 року по 22.07.2019 року, АТ КБ «ПриватБанк» здійснював автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_2 , НОМЕР_3 22.05.2019 року в сумі 400 грн, 06.06.2019 року в сумі 1383.50 грн, 08.06.2019 року в сумі 50 грн, 09.06.2019 року в сумі 33.50 грн, 26.06.2019 року в сумі 1563.50 грн та 22.07.2019 року в сумі 650 грн, тобто всього на суму 4080.50 грн (а.с.19-20). Згідно розрахунку пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 01.09.2021 року по 03.06.2022 року така становить 539.73 грн (а.с.21).

ОСОБА_1 зверталася до відповідача з заявою про повернення безпідставно списаних коштів після скасування рішення суду, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено, однак листом від 18.05.2021 року їй було відмовлено (а.с.16-17).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки правова підстава набуття банком коштів ОСОБА_1 (рішення суду від 15.01.2019 року у цивільній справі № 441/1426/18) згодом відпала, так як внаслідок перегляду заочного рішення суду воно було скасовано і ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 було відмовлено, списані банком на виконання такого рішення суду кошти стали безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню особі згідно вимог Глави 83 ЦК України, а також підлягає стягненню 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України в сумі 539 грн 73 коп.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що загальний строк позовної давності для захисту порушеного права позивача, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, не пропущено, оскільки станом на день подання позову - 05.09.2022 року, такий строк продовжений згідно положень Закону України №540-IX від 30.03.2020 Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій в зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Таким чином, звернення позивача з даним позовом 05.09.2022 року здійснено в межах позовної давності.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не встановлено, у чому саме полягає вина чи неправомірні дії банку, і що обов`язковою умовою, з якою законодавець пов`язує виникнення правовідносин щодо повернення безпідставно набутого майна, є відсутність правової підстави набуття, збереження майна однією особою за рахунок іншої особи, а також про те, що позивач (боржник) не є потерпілою стороною, оскільки порушення зобов`язання сталося саме з боку позивача (боржника за кредитним зобов`язанням), колегія суддів вважає неспроможними, оскільки ст. 1212 ЦК України, поміж іншим, встановлено, що особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Доводи апелянта про те, що після скасування судового рішення і відмови у задоволенні позовних вимог Банку через пропуск строку позовної давності, списані Банком кошти стали безпідставно набутим майном, яке підлягало поверненню особі згідно вимог Глави 83 ЦК України, на увагу не заслуговують, оскільки при зверненні до суду позивач покликалася на зазначені норми матеріального права, та суд вирішуючи даний спір прийшов до висновку про підставність її позовних вимог, виходячи саме зі змісту ст.1212 ЦК України.

Що стосується стягнення судом першої інстанції витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача на підтвердження понесених стороною позивача витрат на правничу допомогу надано: ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 адвокатом Мартин В.І. від 02 вересня 2022 року (а.с.22), свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю №2104 виданого 03.10.2012 року головою Львівської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури (а.с.24), квитанцію від 01.09.2022 року за надання правової допомоги на суму 3000 грн(а.с.23)

При цьому в матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі виконаних робіт, детального опису робіт, що, в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що представником позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження витрат на надання професійної правничої допомоги, тому рішення Городоцького районного суду Львівської області від 21 березня 2023 року в частині стягнення з відповідача в користь позивача 3000 грн понесених витрат на правову допомогу слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вимог позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити. В решті рішення суду залишити без змін.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено - 06 листопада 2023 року.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 21 березня 2023 року в частині стягнення 3000 грн понесених витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким у задоволенні стягненні витрат на правничу допомогу відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2023 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді Я.А. Левик

М.М. Шандра