КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/118/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» про захист прав споживачів, визнання договорів недійсними, відшкодування шкоди та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до з даним позовом, в якому просила:

- визнати недійсним Договір № УЖ/Р2-1/12/04/16 на надання житлово-комунальних послуг від 12 квітня 2016 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 2» та ОСОБА_1 з моменту його укладення;

- визнати недійсним Договір про надання послуг № К/Р2-2/12/04/16 від 12 квітня 2016 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 2» та ОСОБА_1 з моменту його укладення;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» на користь ОСОБА_1 99 583 грн 00 коп. в якості відшкодування матеріальної шкоди;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» на користь ОСОБА_1 98 927 грн 00 коп. в якості відшкодування моральної шкоди;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 2» усунути усі порушення вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки, що виявлені Дарницьким районним управлінням ГУ ДСНС України в м. Києві відповідно до приписів № 381 від 21 червня 2019 року та № 170 від 05 березня 2019 року, а також Управлінням з надзвичайних ситуацій у Дарницькому районі ГУ ДСНС України в м. Києві відповідно до припису № 275 від 30 жовтня 2015 року, привести внутрішні та зовнішні комунікації у працездатний стан, усунити несправності інженерного обладнання, що порушують умови нормальної експлуатації будинку та несуть загрозу життю та майну ОСОБА_1 та інших мешканців;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 2» надати ОСОБА_1 ключі від електролічильника, технічний паспорт на електролічильник ключі від поштової скриньки, ключі від домофону та допоміжних приміщень, перепустки на вхід у будинок та ключі від пристрою пропуску за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 2» надати ОСОБА_1 інформацію щодо структури тарифів, копії актів виконаних робіт по утриманню будинку, копії паспортів, журнали обслуговування та утримування ліфтів, сертифікатів відповідності на ліфти, що експлуатуються у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 2» демонтувати камери відеоспостереження та рекламні стенди у ліфтах (не передбачених виробником ліфтових кабін), розташованих у будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» на користь ОСОБА_1 фактично понесені судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 квітня 2016 року між ТОВ «Рада 2» та ОСОБА_1 було укладено Договір № УЖ/Р2-1/12/04/16 на надання житлово-комунальних послуг.

Позивач вважає, що вказаний договір суперечить вимогам чинного законодавства, а тому він має бути визнаний недійсним з моменту його укладення, оскільки зміст укладеного Договору не відповідає типовому договору, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 529 від 20 травня 2009 року, що була чинною на момент його укладення.

Відповідач, зловживаючи своїм становищем, надав позивачу для підписання Договір (фактично змусив його підписати погрозою відкріплення об`єкту інвестування). Такими діями відповідач навмисно поставив позивача у невигідне становище, оскільки збільшив перелік обов`язків та відповідальності позивача, а перелік своїх обов`язків та відповідальності зменшив. Спірний Договір містить додаткові види оплати послуг та штрафи, які не встановлені типовим договором. Більше половини тексту спірного Договору становлять пункти, які не передбачені типовим договором. Спірним Договором відповідач збільшив обсяг відповідальності позивача, однак обсяг своєї відповідальності зменшив. Не відповідає вимогам типового договору і предмет Договору. Договір № УЖ/Р2-1/12/04/16 на надання житлово-комунальних послуг було укладено не з власником квартири.

На момент укладення спірного Договору (12 квітня 2016 рік), позивач не була власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач стала власником квартири лише 05 травня 2016 року.

Разом з тим, в якості додатку до Договору не надано інформацію про структуру тарифу, переліку складових послуг, періодичності та строків надання послуг, про що йде мова в Законі № 1875-ІV та пункті 1.2 спірного Договору.

Структуру тарифу сторона відповідача просила надати згідно акту-претензії про ненадання (неналежне надання) послуг № 10 від 19 серпня 2016 року, актом-претензією № 4 від 27 березня 2017 року про ненадання (неналежне надання) послуг та іншими зверненнями.

Стороною відповідача навмисно не надається позивачу структура тарифу, акти виконаних робіт, усупереч вимог спірного договору, яким передбачено обов`язок надавати інформацію про структуру.

Позивач багато разів просила у відповідача виконати умови Закону та укладеного Договору щодо надання достовірної інформації про перелік складових послуг, об`єм і якість наданих підприємством житлово-комунальних послуг, просила надати акти виконаних робіт по будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , проте відповідач будь-якої інформації не надав.

Усупереч пункту 2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою КМ України від 01 червня 2011 року № 869 та п.1.2 спірного договору позивачем було надано для підпису Споживачеві договір за відсутності копії рішення КМДА м. Києва з встановленим тарифом, його структури, періодичності та строків надання послуг.

Відповідач систематично порушує розпорядження КМДА № 307 від 09 березня 2011 року «Про впорядкування надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в м. Києві», не надає належним чином та не в повному обсязі послуги з утримання будинку, надає мешканцям будинку недостовірну інформацію щодо виконаних робіт, фальсифікує акти за численними фактами невиконання робіт.

Позивач у зв`язку з невиконанням підприємством своїх зобов`язань за Договором, зверталась із заявою до якої було долучено одинадцять актів-претензій, з підписами інших споживачів в яких було зафіксовано основні порушення Договору.

16 вересня 2016 року ОСОБА_1 в черговий раз зверталась до відповідача із заявами про усунення порушень, та надання Товариством документів на підтвердження виконання своїх обов`язків, однак відповідач замість виконання законних вимог звинуватило позивача в заборгованості перед ним за послуги, які не надавалися і які позивач не отримувала.

Таким чином, через невідповідність укладеного Договору вимогам частини 3 статті 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги», поставові Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», а також враховуючи відсутність додатку до Договору про структуру тарифу та відсутність прав власності на квартиру на момент укладення Договору, вказує на те, що спірним Договором порушено, в тому числі, і частину 1 статті 203 ЦК України, а відтак спірний Договір має бути визнаний недійсним з моменту його укладення.

Позовну вимогу про визнання недійсним Договір про надання послуг № К/Р2-2/12/04/16 від 12 квітня 2016 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 2» та ОСОБА_1 з моменту його укладення, позивач мотивує тим, що спірний Договір укладений не з власником квартири та під тиском, тобто у зв`язку з відсутністю вільного волевиявлення позивача на укладення зазначеного Договору, за наявності в діях відповідача ознак агресивної підприємницької діяльності, оскільки відповідачем створено умови, за яких позивач не мала можливості відмовитися від підписання Договору № К/Р2-2/12/04/16 від 12 квітня 2016 року, крім того, відповідач зазначав, що в разі не укладення з ним спірного Договору, позивач втратить проінвестовані в квартиру гроші.

Зазначені дії відповідача не відповідають вимогам Закону та справедливості.

На відсутність вільного волевиявлення позивача на укладення спірного Договору вказує і лист-звернення від 19 серпня 2016 року, згідно якого під час підписання договору, який ОСОБА_1 нав`язав забудовник, і вона не мала права вибору іншого, ТОВ «Рада 2» заставила примусово підписати ще один договір - договір контрольно-пропускного режиму.

07 березня 2017 року позивач зверталась до відповідача із заявою про його розірвання. Таким чином, згідно п. 6.1 Договору з 12 квітня 2017 року спірний Договір є припиненим, адже за 30 днів до закінчення його дії (07 березня 2017 року) позивач подала в канцелярію відповідача заяву про його розірвання. Будь-яких відповідей на таку заяву відповідач не надав, тобто погодився з позицією позивача про факт невиконання відповідачем спірного Договору та про його розірвання.

19 серпня 2016 року у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором, позивач зверталась із заявою, до якої було долучено Акт-претензію № 11, в якому в період з 12 квітня 2016 року по 19 серпня 2016 року було зафіксовано ряд порушень Договору.

Крім вищезазначених порушень умов Договору існують й інші порушення з боку підприємства, такі як встановлено камери відеоспостереження для здійснення зйомки спільного коридору біля вхідної двері у під`їзд в будинку АДРЕСА_1 , без отримання згоди мешканців будинку, що є порушенням статті 2 Закону України «Про захист персональних даних», статті 32 Конституції України та ст. 307 ЦК України.

Відповідач примушує мешканців будинку придбати за власні кошти ключ-перепустку, що не передбачено умовами Договору і згідно з ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є агресивною підприємницькою практикою, яка фактично містить елементи примусу.

16 вересня 2016 року позивач зверталась до відповідача про усунення численних порушень та надання записів з камер відеоспостереження і попередила, що у випадку невиконання її вимог протягом семи днів, то вважати Договір з 23 вересня 2016 року - розірваним. Однак, у своєму листі № 02-0546 від 17 жовтня 2016 року відповідач замість виконання законних вимог звинуватило ОСОБА_1 в наявності заборгованості перед ним за послуги, які ОСОБА_1 не надавало і які вона не отримувала.

Позовні вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди мотивовані тим, що 25 травня 2016 року позивач спускалася з 20 поверху, на якому знаходиться її квартира, на 19 поверх з метою перевірки лічильників. Під час спуску, у зв`язку з умисним ухиленням відповідача від взятих на себе укладеним Договором зобов`язань, було відсутнє освітлення у МЗК (місцях загального користування), на підлозі та сходовому майданчику лежали пивні банки, будівельне та інше сміття, що призвело до вивиху ноги позивача. У зв`язку з необхідністю лікування ноги, позивач була вимушена витратити на ліки та на лікарів гроші в загальній сумі 99 583 грн. 00 коп. Зазначена сума має бути стягнута з відповідача на користь позивача, адже саме із-за невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань позивач травмувала ногу.

Також, відповідач, усупереч діючого законодавства, продовжує порушувати Закон України «Про захист персональних даних», шляхом зберігання, накопичення та незаконного розповсюдження особистих персональних даних позивача.

З приводу позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач вказує на те, що шкода була завдана відповідачем незаконними діями, зокрема: - надання відповідачем позивачу для підписання Договору № УЖ/Р2-1/12/04/16 від 12 квітня 2016 року, який суперечить вимогам чинного законодавства; невиконання відповідачем взятих на себе обов`язків згідно з Договором, ненаданням відповідачем ключів від поштової скриньки. Внаслідок описаних вище незаконних дій відповідача, у позивача змінився звичний темп її життя, вона вимушена багато часу витрачати на боротьбу з відповідачем щодо приведення договору у відповідність до норм чинного законодавства, постійно намагається заставити відповідача виконувати взяті на себе зобов`язання.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача усунути загрозу майну та життю позивача та інших мешканців, позивач посилається на те, що ДСНС протягом 2015-2019 років були проведені неодноразові перевірки дотримання вимог у сфері техногенної та пожежної безпеки з боку відповідача. Під час зазначених перевірок були виявленні численні порушення як в 2015 році, так і в 2019 році. Крім того, в 2019 році уповноваженими особами ДСНС було констатовано факти щодо не усунення позивачем недоліків, які були виявленні ще в 2015 році. За результатами проведених перевірок посадових осіб позивача було неодноразово притягнуто до адміністративної відповідальності за недосконалий протипожежний стан.

Відповідно до колективного звернення мешканців та позивача, 21 червня 2019 року Дарницьким районним управлінням ДСНС України в м. Києві було здійснено черговий плановий захід державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки відповідачем. В результаті проведеного заходу складено акт № 623 та черговий припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки № 381 від 21 червня 2019 року. Проте, відповідач багато років ухиляється від усунення порушень вимог законодавства у сфері техногенної безпеки. Такі порушення вказують на те, що позивач не виконує умови договорів, згідно яких судом першої інстанції стягнуто заборгованість.

Щодо зобов`язання відповідача надати позивачу ключі від електролічильника, технічний паспорт на електролічильник, ключі від поштової скриньки, ключі від домофону та допоміжних приміщень, перепустки на вхід у будинок та ключі від пристрою пропуску за адресою: АДРЕСА_1 , позивач посилався на те, що з квітня місяця 2016 року позивач, не зважаючи на багаторазове звернення до відповідача, у тому числі з актами-претензіями щодо блокування доступу до поштової скриньки, так і не отримала від відповідача ключі від поштової скриньки. Крім цього, відповідач не передав ні постачальнику електричної енергії (ПАТ Київенерго), ні власникам квартир (споживачам) паспорта електричних лічильників, що є порушенням вищезазначених правил, так як позбавляє споживачів в подальшому здійснювати повірку та обслуговування електричних лічильників. Блокування відповідачем доступу позивачу до електричного лічильника фіксувалось актом від 13 вересня 2016 року, що складений представником ПАТ «Київенерго» та споживачем ОСОБА_1 .

Щодо зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» демонтувати камери відеоспостереження та рекламні стенди у ліфтах (не передбачених виробником ліфтових кабін), розташованих у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , позивач посилалась на те, що у під`їзді А, В, С, у холі та біля ліфтів, у будинку АДРЕСА_1 , встановлено камери відеоспостереження, для здійснення зйомки спільного коридору біля дверей без отримання згоди на це всіх мешканців будинку, у тому числі ОСОБА_1 , що є прямим порушенням ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», ст. 32 Конституції України, ст. 307 ЦК України. Встановлені камери відеоспостереження дозволяють відповідачу безперешкодно збирати данні про всіх мешканців будинку та членів їх родин, родичів, друзів, у тому числі збирати данні про особисте життя ОСОБА_1 . Оскільки процес відповідної зйомки може суттєво порушувати певні особисті немайнові права фізичної особи, то ЦК визначає, що фізична особа може бути знята на фото -, кіно -, теле- чи відеоплівку (у тому числі на інші носії - цифрові) лише за її згодою.

Позивач разом з іншими мешканцями будинку, не надавала згоду як на встановлення камер відеоспостереження, так і не надавала так звану «мовчазну згоду» на фото чи відеофіксацію камерами відеоспостереження її особистого приватного життя. Позивач неодноразово вказувала відповідачу, як в усній формі так і в письмовій, про заборону фото чи відеофіксації її чи її представників, що має своє підтвердження у додатках до цього позову. Камери спостереження, встановлені за дверима від пристрою пропуску, тобто це є не публічне місце, а місце з обмеженим допуском, тобто допуском лише для мешканців будинку, отже відповідач повинен був отримати письмову згоду всіх мешканців, чого зроблено ним не було.

Посилаючись на викладені обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся її представник - адвокат Мороз В.В., який, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити повністю заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволенні вимог про визнання недійсними Договору №УЖ/Р2-1/12/04/16 на надання житлово-комунальних послуг та Договору № К/Р2-2/1204/16 про надання послуг від 12.04.2016 року, суд першої інстанції безпідставно застосував строк позовної давності та необґрунтовано виходив із того, що перебіг строку позовної давності за цими вимогами розпочався з 13.04.2016 року. Апелянт звертає увагу колегії суддів на те, що ОСОБА_1 вказані договори не підписувала, натомість вони підписані іншою особою, яка назвала себе представником ОСОБА_1 , однак не вказала ні свого прізвища/імені/по-батькові, ні підставу існування права на представництво інтересів ОСОБА_1 . Вказує, що позивачу стало відомо про існування цих договорів лише у серпні 2016 року, коли копії цих договорів були отримані нею у консьєржа будинку АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач за весь час не вчиняла жодних конклюдентних дій на прийняття (погодження) умов оспорюваних договорів, зокрема: не вносила жодних оплат, не отримувала комунальні послуги, відмовляючись від їх отримання, що підтверджується численними Актами-претензіями щодо ненадання/неякісного надання послуг зі сторони ТОВ «Рада2».

Апелянт вказує, що оскаржуваний Договір №УЖ/Р2-1/12/04/16 не відповідає вимогам Закону України «Про житлово-комунальні послуги від 24.06.2004 та Закону України «Про захист прав споживачів», а також вимогам постанови Кабінету Міністрів України №529 від 20.05.2009 року «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», не відповідає умовам Типового договору, а саме: збільшує обсяг зобов`язання споживача, зменшує обсяг відповідальності виконавця, змінює порядок встановлення тарифу, змінює порядок оплати послуг, вводить додаткові платежі, спотворює істотні умови договору всупереч змісту Типового договору і переліку істотних умов за ч. 1 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Так, всупереч вимогам п. 3 ч. 1 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Договір не містить складових тарифу на кожну з житлово-комунальних послуг.

Щодо визнання недійсним Договору №К/Р2-2/12/04/16 про надання ТОВ «Рада2» послуг із забезпечення пропускного режиму та платне користування і обслуговування переговорним пристроєм у під`їзді будинку АДРЕСА_1 , судом першої інстанції не надано оцінки доводам позивача про те, що ТОВ «Рада2» не має ліцензії на здійснення охоронної діяльності та надання охоронних послуг, що згідно статті 227 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, вказані послуги нав`язані позивачу внаслідок агресивної підприємницької практики відповідача.

Щодо усунення порушень , які було виявлено і описано ДСНС, апелянт зазначає, що ОСОБА_1 , як споживач, має право вимагати від управителя ТОВ «Рада2» усунення недоліків шляхом проведення ремонту будинку, для забезпечення позивачу належних умов проживання та задоволення господарсько-побутових потреб. Тому вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про неправильне обрання позивачем способу захисту свого порушеного права.

Також, позивачка, як власник квартири та споживач, має право на отримання від відповідача ключів від поштової скриньки та щитової, в якій розміщено електролічильник.

Вказує, що внаслідок неправомірних дій відповідача, порушення її прав, як споживача через ненадання житлово-комунальних послуг належної якості, умисне ненадання позивачу ключів від поштової скриньки та щитової, останній було завдано моральної шкоди, яка має бути відшкодована на підставі статей 23, 661, 1167 ЦК України, а також статті 22 Закону України «про захист прав споживачів».

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Рада2» Зайцев І.Є. заперечує проти її задоволення, посилаючись на безпідставність доводів скарги, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Вказує, що твердження позивачки про дотримання нею строку позовної давності є помилковим, оскільки оспорювані договори були укладені 12 квітня 2016 року і з саме з цієї дати слід обраховувати трирічний строк звернення до суду із позовом.

Окрім того, в апеляційній скарзі апелянт посилається на не реагування відповідачем передбаченим законодавством чином на 11 актів-претензій від 19.08.2016 року та 6 актів-претензій від 29.03.2017 року, проте зазначена інформація не відповідає дійсності. Відповідач належним чином реагував на вищевказані звернення апелянта, зокрема листом №02-0463 від 23.08.2016 року була надана офіційна відповідь за результатом розгляду актів-претензій позивача, комісією не було виявлено порушень, зазначених у актах, претензії було відхилені. Окрім того, апелянтом було порушено порядок оформлення акті-претензій, передбачений положеннями статті 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Крім того, апелянт безпідставно стверджує про неповідомлення його про структуру тарифу та не доведення до його відома орієнтовної сукупної вартості витрат. У відповідності до вимог законодавства в сфері оприлюднення нормативно-правових актів ніщо не заважало апелянту ознайомитись зі структурою тарифу , який є прозорим, а нарахування здійснюються відповідно до Розпоряджень КМДА №579 від 10.04.2012 року та № 591 від 19.06.2015 року, які є в загальному доступі та на підставі яких визначено тариф у Додатку № 1 до Договору №УЖ/Р2-1/12/04/16 від 12.04.2016.

Зазначає також, що порушення, зафіксовані ДСНС та ПАТ «Київенерго» станом на сьогоднішній день повністю усунуто.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мороз В.В. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «Рада2» - Гіневська-Гайдай М.О. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам процесуального закону відповідає не в повній мірі.

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 та є споживачем житлово-комунальних послуг, згідно ст. 162 ЖК України.

ТОВ «Рада 2» є експлуатуючою організацією, яка обслуговує будинок АДРЕСА_1 .

12 квітня 2016 року між ТОВ «Рада 2» та ОСОБА_1 було укладено договір № УЖ/Р2-1/12/04/16 про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно додатку № 1 до Договору № УЖ/Р2-1/12/04/16 встановлені тарифи з утримання та управління будинком, споруд та прибудинкової території за 1 кв.м. загальної площі (тариф після 20-го числа місяця, що слідує за розрахунковим).

Пунктом 1.1. названого вище Договору передбачено, що предметом договору є забезпечення Підприємством надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, а саме: прибирання прибудинкової території, прибирання сходових кліток, вивезення побутових відходів, прибирання підвалу, технічних поверхів та покрівлі, технічне обслуговування, обслуговування систем диспетчеризації, технічне обслуговування внутрішньобудинкових гарячого водопостачання, холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання, її каналізації, дератизація, дезінсекція, обслуговування димовентиляційних каналів, обслуговування та поточний ремонт систем протипожежної автоматики та димовидалення, а також інших внутрішньобудинкових інженерних систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, централізованого опалення та зливової каналізації і технічних ядастроїв будинків та елементів зовнішнього упорядження, що розміщені на закріпленій в установленому порядку прибудинковій території (в тому числі спортивних, дитячих та інших майданчиків), поливання дворів, клумб і газонів, прибирання і вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами, експлуатація номерних знаків на будинках, освітлення місць загального користування і підвалів та підкачування води, енергопостачання ліфтів, надання інших послуг та здійснення функцій управління будинком АДРЕСА_1 (далі - послуги), при цьому споживач уповноважує Підприємство здійснювати управління будинком та надає йому право укладати необхідні договори з виконавцями та постачальниками послуг на користування відповідними будинковими мережами, і зобов`язується здійснювати своєчасну оплату послуг за встановленими, у порядку визначеному чинним законодавством та договором, тарифами на строк та на умовах, передбачених цим договором.

У пункті 1.2. Договору написано, що Підприємство надає послуги з утримання та управління будинку та прибудинкової території, по утриманню відповідно до встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг, копія якого додається до цього договору; по управлінню відповідно до погодженої сторонами ціни (тарифу) даних послуг. Рішення органу місцевого самоврядування є обов`язковим для Підприємства та Споживача та застосовується з дати набрання ним чинності в порядку, визначеному законодавством, у разі відсутності такого рішення, Підприємство проводить нарахування послуг по утриманню будинків, споруд та прибудинкової території відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку. У випадку відсутності затвердженого органом місцевого самоврядування тарифу, сторони за взаємною згодою застосовують тариф, розрахованим сторонами згідно постанови Кабінету Міністрів України № 869 від 01 червня 2011 року. У випадку затвердження органом місцевого самоврядування тарифу на рівні, меншому за визначений даним договором, Підприємство зобов`язане здійснити відповідний перерахунок та зарахувати переплачену суму грошових коштів в рахунок майбутніх платежів.

12 квітня 2016 року між ТОВ «Рада 2» та ОСОБА_1 укладено договір № К/Р2-2/12/04/16 про надання послуг, за умовами якого підприємство надає власнику послуги з забезпечення пропускного режиму та платне користування і обслуговування переговорного пристрою у під`їзді в будинку АДРЕСА_1 .

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною.

Підписи сторін у договорах свідчать про погодження сторонами всіх їх умов.

Обставини надання комунальних послуг та їх отримання власником квартири АДРЕСА_1 , не здійснення оплати за надані послуги за період з квітня 2016 року по лютий 2018 року відповідачем підтверджується обставинами, встановленими заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.06.2018, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 2» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Постановою Київського апеляційного суду від 11.07.2019 вказане заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07.06.2018 залишено без змін.

Вказаними рішеннями судів встановлено, що у період з квітня 2016 року по лютий 2018 року відповідач надавав позивачу послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що підтверджувалось наявним розрахунком належних до стягнення платежів, який здійснено відповідно до періоду надання послуг та площі житлового приміщення за тарифами, встановленими КМДА.

За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлено ці обставини.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання договорів недійсними, суд першої інстанції виходив із того, щопозивачем пропущено строк позовної давності, при цьому суд, всупереч положень статей 264, 265 ЦПК України суд не встановив чи мали місце обставини (факти), якими позивачка обґрунтовувала позовні вимоги, не визначився зі змістом спірних правовідносин, з нормами права, які підлягають застосуванню.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За правилами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)).

Разом з тим, вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів №УЖ/Р2-1/12/04/16 та № К/Р2-2/12/04/16 від 12 квітня 2016 року не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із доводами позивача про невідповідність Договору №УЖ/Р2-1/12/04/16 вимогам Закону України «Про житлово-комунальні послуги від 24.06.2004 та Закону України «Про захист прав споживачів», а також вимогам постанови Кабінету Міністрів України №529 від 20.05.2009 року «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», виходячи з наступного.

Згідно положень п. 1.2. Договору №УЖ/Р2-1/12/04/16 від 12.04.2016, У випадку відсутності затвердженого тарифу органом місцевого самоврядування, сторони за взаємною згодою застосовують тариф, розрахований сторонами, згідно постанови КМУ №869 від 01.06.2011.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 (далі - Закон № 1875-IV).

Частинами першою та другою статті 32 Закону № 1875-IV передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Частиною першою статті 7 Закону № 1875-IV визначено, що до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, в тому числі, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Згідно статті 13 Закону № 1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з у тримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відході тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/ тарифи на які затверджують органи місцевого самовряднування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/ тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються та затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до підпункту 2 пункту «а» частини першої статті 28 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» зі змінами, внесеними Законом № 1198-VII від 10 квітня 2014 року, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

Таким чином, тарифи на житлово-комунальні послуги встановлюються в межах повноважень, наданих законами України (зокрема, «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про житлово-комунальні послуги», «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг»), Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, встановлює тарифи на електропостачання, а також для ліцензіатів комісії тарифи на послуги з теплопостачання, водопостачання, водовідведення, захоронення та перероблення побутових відходів.

Органами місцевого самоврядування встановлюються тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та з вивезення побутових відходів, а також для ліцензіатів облдержадміністрацій та КМДА тарифи на послуги з теплопостачання, водопостачання, водовідведення, захоронення та перероблення побутових відходів.

При цьому, тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку, який налічує 17 послуг.

Розрахунок (формування) тарифів на житлово-комунальні послуги здійснюється суб`єктами господарювання згідно з вимогами Порядків, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житловокомунальні послуги».

Таким чином, положення оспорюваного Договору №УЖ/Р2-1/12/04/16 щодо встановлення тарифів, зокрема п. 1.2, 2.9 відповідають вимогам чинного законодавства.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження невідповідності вимогам чинного законодавства решти умов вказаного Договору, а також того, що ОСОБА_1 відмовилася від укладення договору з відповідачем та не довела, що її волевиявлення на укладення публічного договору не було вільним.

Апеляційний суд також звертає увагу, що як на підставою для звернення із даним позовом до суду, ОСОБА_1 посилається на надання відповідачем послуг з утримання та обслуговування будинку неналежної якості, про що нею неодноразово було заявлено шляхом направлення Актів-претензій, а також ненадання повної інформації щодо складу тарифів.

Споживач має право одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо (пункт 2 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Виконавець, тобто суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, зобов`язаний надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо (абзац 5 частини першої статті 1, пункт 4 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (абзац 13 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення поточних та попередніх показань засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу (частини друга та четверта статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Отже, незгода споживача із цінами/тарифами на житлово-комунальні послуги може бути підставою для звернення до суду із вимогою про здійснення відповідного перерахунку, однак не є підставою для визнання недійсним договору про надання житлово-комунальних послуг.

Щодо недійсності Договору про надання послуг № К/Р2-2/12/04/16 від 12 квітня 2016 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Свобода договору є одним з основоположних принципів сучасного цивільного права. У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що сторони, відповідно до статті шостій цього Кодексу, є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, під час укладення договору сторони є вільними у виборі умов договору, на власний розсуд та за взаємною згодою визначають умови, порядок розрахунків і платежів.

У даній справі позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення спірного договору під тиском та примусом відповідача, без належного волевиявлення позивача.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача ліцензії на здійснення охоронної діяльності та надання охоронних послуг, що згідно статті 227 ЦК Україниє підставою для визнання договору недійсним, не були предметом дослідження судом першої інстанції, оскільки позивач не посилався на них у позовній заяві. Зміна підстав позову на стадії апеляційного провадження не передбачена, тому вказані доводи апеляційним судом не можуть бути взяті до уваги.

З огляду на вказані вище обставини, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку про те, що суд першої інстанції, в порушення вимог процесуального та матеріального права, не перевірив належним чином доводи позовної заяви, не встановив у повній мірі обставини щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів, дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, в той час як вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню з підстав їх необгрунтованості.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає правильним змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивування підстав для відмови у задоволенні позову, виклавши їх в редакції цієї постанови.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги про обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині зобов`язання відповідача надати позивачу ключі від поштової скриньки, щитової з електролічильником та техпаспорт на електролічильник, ключів від домофону та пристрою пропуску в будинок.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина 2статті 382 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У даній справі встановлено, що ТОВ «Рада2», як підприємство, обслуговуюче будинок АДРЕСА_1 , маючи в своєму розпорядженні ключі від поштових скриньок, електрощитових, інших допоміжних приміщень, перешкоджає власнику квартири АДРЕСА_1 у доступі до електролічильника та поштової кореспонденції. Крім того, уклавши з позивачем Договір № К/Р2-2/12/04/16 про надання послуг від 12.04.2016 року, підприємство зобов`язалось надати власнику квартири послуги з забезпечення пропускного режиму та користування і обслуговування переговорного пристрою (домофону) в будинку АДРЕСА_1 . Відповідно, взявши на себе зобов`язання по наданню вказаних послуг, ТОВ «Рада2» повинно забезпечити позивачу, як власнику квартири, можливість користування вказаними послугами, надавши ключі від домофону та пристрою пропуску у будинок, чого зроблено не було.

Всатновлено також, що відповідач не передав ні постачальнику електричної енергії (ПАТ Київенерго), ні позивачупаспорта електричних лічильників, що позбавляє останнього можливості в подальшому здійснювати повірку та обслуговування електричних лічильників та вказує на блокування відповідачем доступу позивачу до електричного лічильника, що зафіксовано актом від 13 вересня 2016 року, складенимпредставником ПАТ «Київенерго» та споживачем ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів позивача щодо усунення перешкод у його доступі до належної йому квартири шляхом зобов`язання відповідача надати ключі та технічний паспорт на лічильник, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних вимог. У зв`язку із зазначеним, колегія суддів вважає правильним рішення суду першої інстанції у вказаній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог.

В решті, колегія суддів апеляційного суду вважає доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів завдання позивачу шкоди внаслідок будь-яких неправомірних дій відповідача, а доводи позивача щодо заподіяння моральної шкоди зводяться до її особистих пояснень. Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують, а фактично ґрунтуються на незгоді позивача із мотивами суду.

Відмовляючи у задоволенні вимоги позивача щодо зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» усунути усі порушення вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки, виявлені Дарницьким районним управлінням ГУ ДСНС України в м. Києві відповідно до приписів № 381 від 21 червня 2019 року та № 170 від 05 березня 2019 року, а також Управлінням з надзвичайних ситуацій у Дарницькому районі ГУ ДСНС України в м. Києві відповідно до припису № 275 від 30 жовтня 2015 року, привести внутрішні та зовнішні комунікації у працездатний стан, усунити несправності інженерного обладнання, що порушують умови нормальної експлуатації будинку та несуть загрозу життю та майну ОСОБА_1 та інших мешканців, суд першої інстанції зазначив, що питання контролю за виконанням приписів та застосування відповідних заходів реагування на невиконання суб`єктами господарювання приписів територіальних органів ДСНС України віднесено до повноважень ГУ ДСНС у м. Києві.

Чинним законодавством передбачено звернення територіальних органів ДСНС України до адміністративного суду з позовом про застосування відповідних заходів реагування, що виникає виключно у випадку, коли виявлені за результатами перевірки суб`єкта господарювання порушення вимог законодавства в сфері техногенної та пожежної безпеки створюють загрозу життю та/або здоров`ю людей, та за умови існування таких порушень на момент прийняття рішення адміністративним судом.

При цьому, така ознака як створення загрози життю та/або здоров`ю людей досить широко трактується, теоретично всі порушення протипожежних норм у тій чи іншій мірі можуть за певних умов створити загрозу життю та/або здоров`ю людей. Отже, застосування цих заходів можливе за будь-яке порушення.

З огляду на це, у кожному окремому випадку суб`єкт владних повноважень має визначати, чи створюють виявлені порушення дійсну реальну загрозу життю та здоров`ю людей у взаємозв`язку із встановленими обставинами, що мають значення для вирішення цього питання, та належним чином вмотивувати таке своє рішення.

Оскільки обов`язок доведення порушення вимог законодавства в сфері техногенної та пожежної безпеки покладено законом органи пожежного нагляду (суб`єкт владних повноважень) та мають обґрунтувати необхідність застосування запитуваного заходу реагування, а суд у даному випадку у порядку адміністративного судочинства дослідити вказані докази та надати їм відповідну правову оцінку.

З огляду на це, у кожному окремому випадку суб`єкт владних повноважень має визначати, чи створюють виявлені порушення дійсну реальну загрозу життю та здоров`ю людей у взаємозв`язку із встановленими обставинами, що мають значення для вирішення цього питання, та належним чином вмотивувати таке своє рішення.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 10.02.2012 у справі № 6-110цс12.

Враховуючи вище зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про невідповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права та обгрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимови у цій частині.

У решті вимог судом не встановлено порушень прав позивача з боку відповідача, які б підлягали судовому захисту, а доводи викладені позивачем оцінені як такі, що грунтуються лише на суб`єктивному баченні позивача на умови укладених договорів щодо надання або ненадання відповідачем послуг та здійснення господарської діяльності.

Аргументи ж апеляційної скарги в решті вимог зводяться до суб`єктивної оцінки обставин справи, яким суд надав правильну юридичну оцінку та вирішив спір згідно із законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ "Гірвісаарі проти Фінляндії", п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року змінити в частині мотивування підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договору про надання житлово-комунальних послуг № УЖ/Р2-1/12/04/16 від 12 квітня 2016 року та договору про надання послуг № К/Р2-2/12/04/16 від 12 квітня 2016 року, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 2» та ОСОБА_1 , виклавши їх в редакції цієї постанови.

Скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог щодо зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 ключі від електролічильника, технічний паспорт на електролічильник, ключі від поштової скриньки, ключі від домофону та ключі від пристрою пропуску за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким зобов`язати ТОВ «Рада2» (02068, м. Київ, вул. Анни Ахматової, 3, ) надати ОСОБА_1 (зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) ключі від електролічильника, технічний паспорт на електролічильник, ключі від поштової скриньки, ключі від домофону та ключі від пристрою пропуску за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.