П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 листопада 2023 року місто Київ

справа №753/16050/22

провадження№22-ц/824/11062/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Кузів Романом Васильовичем,

на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 10 травня 2023 року, постановлену у складі судді Яровенко Н.О., -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 10 травня 2023 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Загоруй І.А. про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 в період з 1 січня 2004 року по 1 липня 2016 року.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кузів Р.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати.

Зокрема зазначає, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2021 року у справі №755/6427/19 відмовлено у встановленні факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 1994 року по липень 2016 року у зв`язку з невірним способом захисту в інших позовних вимогах (в частині визнання господарських будівель та споруд сумісною власністю та їх поділ).

Суд зазначив, що встановлення факту проживання однією сім`єю не досягає юридичної мети його встановлення, тобто такий факт не є юридичним і не тягне відповідних правових наслідків, тож суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю за відсутності підстав для визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Тобто, суд не встановлював факт проживання позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 однією сім`єю у будь який період, він вказав, що дослідження такого факту через інші обставини є недоцільним.

Таким чином, висновки суду в оскаржуваній ухвалі про те, що розглянутий раніше судом період спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_2 однією сім`єю, охоплює період спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_2 однією сім`єю за позовом у даній справі, а саме з 1 січня 2004 року по 1 липня 2016 року, а тому в цій частині провадження у справі підлягає закриттю, - не відповідають фактичним обставинам справи, є помилковими і не доказуються жодними обставинами.

Учасники справи своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кузів Р.В. доводи апеляційної скарги підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Степанець В.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 та приватний нотаріус КМНО Загоруй І.А. в судове засідання не з`явилися, будучи у встановленому законом порядку повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень /а.с.235,237/, причини своєї неявки суд не повідомили, а тому суд вважав за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1 січня 2004 року по липень 2016 року, суд першої інстанції керувався п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України та виходив з того, що існує рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонам, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу;сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору (ч. 2 ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2021 року у справі № 755/6427/19 було розглянуто позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Загоруй І.А. в особі ЦМУ МЮ (м. Київ) про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

З тексту рішення суду вбачається, що позивач ОСОБА_1 просив суд встановити факт проживання однією сім`єю позивача з відповідачкою ОСОБА_2 в період з березня 1994 року по липень 2016 року; визнати спільною сумісною власністю нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: прибудову під літерою (а3) до житлового будинку площею 69,5 кв.м., гараж під літерою (З) площею 56,9 кв.м., майстерню під літерою (Ж) площею 57,2 кв.м., сарай під літерою (К) площею 25,3 кв.м. та господарський блок під літерою (Л) площею 35,65 кв.м.; визнати за позивачем право власності на частину вказаного майна. 9 січня 2020 року до суду надійшла заява сторони позивача про зміну предмету позову, якою сторона позивача повідомила, що доповнює свої позовні вимоги вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом КМНО Загоруй І.А. під реєстровим №1748 від 26 липня 2019 року, а також сторона позивача просила залучити до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .. Представник вказує, що договір купівлі-продажу був укладений всупереч вимогам законодавства, адже відчужуючи майно відповідачка ОСОБА_2 жодним чином не погоджувала вказані дії з позивачем, жодної письмової згоди у позивача отримано не було. На думку позивача, вказані дії мають штучний характер, спрямовані на унеможливлення поділу майна у зв`язку з існуванням судового спору.

Вказаним рішенням суду відмовлено у встановленні факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 1994 року по липень 2016 року. Отже, розглянутий судом період спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю, охоплює період спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю за позовом в даній справі, а саме з 1 січня 2004 року по 1 липня 2016 року, а тому в цій частині суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі.

Також, вказаним рішенням суду було відмовлено в задоволенні позову в частині, визнання спільною сумісною власністю нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: прибудову під літерою (а3) до житлового будинку площею 69,5 кв.м., гараж під літерою (З) площею 56,9 кв.м., майстерню під літерою (Ж) площею 57,2 кв.м., сарай під літерою (К) площею 25,3 кв.м. та господарський блок під літерою (Л) площею 35,65 кв.м та поділі майна, оскільки господарські будівлі та споруди окремо від житлового будинку, що разом становить садибу, не можуть бути предметом визнання права власності та поділу, а тому позивачем в цій частині обрано невірний спосіб захисту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлене позивачем до поділу майно не може бути окремим об`єктом права власності, позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав в частині визнання господарських будівель та споруд сумісною власністю та їх поділу, а також не довів своєї участі у їх будівництві. За відсутності підстав для задоволення вимог про поділ майна, відсутні підстави і для встановлення відповідного факту, який не тягне за собою в даному випадку юридичних наслідків.

У цій справі позивач просить суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 в період з 1 січня 2004 року по 1 липня 2016 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та здійснити поділ вказаного спільного майна подружжя.

Отже, аналіз змісту позовних вимог, підстав позову та складу сторін дає підстави вважати, що у цій справі, частина позовних вимог, зокрема вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є тотожними з вимогами, які були предметом спору у справі №755/6427/19, судове рішення у якій набрало законної сили. Тому суд першої інстанції обґрунтовано закрив у цій частині провадження у справі на підставі пункту 3 частини першоїстатті 255 ЦПК України.

У цій справі сторони, предмети та підстави позовів є тотожними (у частині вимог про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу), відмінність полягає лише в тому, що у новому позові позивач зменшив період, за який просив встановити факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, перефразував та розширив виклад позовних вимог.

Проте такі зміни обсягу вимог, перефразування, розширення викладу позовних вимог та пред`явлення нових окремих вимог не свідчить про зміну предмета та підстав позову про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Тому у цій частині вимог суд першої інстанції правильно закрив провадження у справі.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Враховуючи фактичні обставини справи та надані на їх підтвердження докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимо .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Кузів Романом Васильовичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 10 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 13 листопада 2023 року

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус