КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 757/6033/23-ц

номер провадження №22-ц/824/8602/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

і апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України Наталії Назаренко

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року /суддя Литвинова І.В./

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа Державна установа «Київський слідчий ізолятор» про компенсацію моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку суму у розмірі 80 000, 00 грн в якості компенсації моральної шкоди, якої він зазнав під час утримання у Державній установі «Київський слідчий ізолятор».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у сумі 5 000, 00 грн./а.с. 39-45/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вказував, що обґрунтовуючи наявність душевних і фізичних страждань наголошував, що умови тримання в ДУ «Київський слідчий ізолятор» суперечили нормам національного законодавства та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, обґрунтовував також ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1173 ЦК України, а також просив врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 та правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 204/5876/18. Відзначав, що визначення розміру відшкодування моральної шкоди завжди матиме відносний характер, оскільки немає ( і не буде ) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, а тому взагалі неможливо точно визначити матеріальний еквівалент моральних страждань, особливо, коли йде мова про неналежні умови утримання особи, яка перебуває під вартою. Позивач переконаний, що заявлена сума відшкодування цілком знаходиться в межах того мінімального рівня страждань, яке з необхідністю зазначають особи у разі протиправного діяння, у даному випадку - нелюдського поводження, що принижує честь і гідність громадянина. Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 2000-10000 євро. Таким чином визначений розмір спричиненої йому моральної шкоди цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Позивач вважає, що визначений судом розмір компенсації у сумі 5 000,00 грн., є недостатнім для відшкодування в повному обсязі моральної шкоди. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у позовній заяві при визначенні обсягу заподіяної шкоди, глибини та тривалості моральних страждань він посилався на рішення Європейського суду з прав людини від 15 квітня 2021 року у справі "Прядко та інші проти України", заява № 4595/20 та 5 інших заяв) Суд констатував порушення статті 3 і 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку неналежними умовами утримання пана ОСОБА_2 в умовах державної установи " Дніпровська установа виконання покарань ( № 4), яке мало місце в період з 27 листопада 2018 року по 06 вересня 2019 року ( 9 місяців та 11 днів), і відповідно присудив 2600 євро. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі " Онищенко та інші проти України ", ( заява № 54434/18 та 4 інші заяви ) від 14 липня 2019 року, Суд констатував порушення статті 3 і 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку неналежними умовами утримання пана ОСОБА_3 в умовах державної установи " Дніпровська установа виконання покарань ( № 4), яке мало місце в період з 29 травня 2018 року по 20 липня 2018 року, і відповідно присудив 800 євро. Тому вважав, що суд першої інстанції невірно визначав розмір компенсації моральної шкоди, чим порушив право позивача на справедливе відшкодування моральної шкоди.

Також, не погоджуючись з вказаним рішенням, представник Державної казначейської служби України Н. Назаренко звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало. Отже, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)). Викладене вище свідчить про те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, допущено неповне з`ясування обставин, які мають істотне значення по справі, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. Судом не досліджено, що позивач, звертаючись із позовом до ДУ «Київський слідчий ізолятор», як на підставу своїх позовних вимог посилається на положення статті 56 Конституції України, якою передбачено, що матеріальна та моральна шкода, завдана незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок Держави. Верховний Суд у постанові від 29 січня 2021 року у справі № 460/3144/18 вказав, що вимоги щодо умов утримання ув`язнених установлені міжнародними правовими актами, приписи яких є обов`язковими для виконання усіма національними органами державної влади. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Також зазначала, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності рішення щодо незаконності дій чи бездіяльності відповідачів без якого державний орган неможливо притягнути до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду. Таким чином, на статті 1173,1174 на які посилається суд не встановлено незаконність та протиправність дій ДУ «Київський слідчий ізолятор», тому немає законних підстав для відшкодування шкоди. Також зазначала, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. У рішенні суду не зазначено, чи дійсно позивачеві заподіяно страждання (фізичні, душевні або психічні) та у чому конкретно вони полягали; не досліджено характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Отже, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування шкоди є помилковим.

Третя особа про розгляд справи в порядку письмового провадження поінформована належним чином, відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» з 29 червня 2017 року по 20 грудня 2017 року /а. с. 13/.

Перебуваючи під вартою, ОСОБА_1 утримувався у камерному приміщенні №214а, житловою площею (без врахування площі санвузла) 16, 1 кв м, розрахованому на 6 осіб, та у камерному приміщені № 148, житловою площею (без врахування площі санвузла) 55, 5 кв м, розрахованому на 22 особи /а. с. 14/.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався такими нормами права.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Зокрема, нормами частин чотири і вісім статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

Так, відповідно до статті 3 Конвенції, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання.

Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв м площі.

Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях у справах «Невмержицький проти України», № 54825/00, п. 66, (витяги); «Мельник проти України», № 72286/01, п. 103, від 28 березня 2006 року, «Яковенко проти України», № 15825/06, п. 84, від 25 жовтня 2007 року; «Двойних проти України», № 72277/01, п. 66, від 12 жовтня 2006 року; «Іглін проти України» № 39908/05 від 12 квітня 2012 року; «Давидов та інші проти України», № № 17674/02 і 39081/02 від 01 липня 2010 року; «Горбатенко проти України».

У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в слідчому ізоляторі у камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції.

При цьому статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод справ і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Позивач, звертаючись із позовом, як на підставу своїх позовних вимог посилається на положення статті 56 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Судом першої інстанції враховано, що відповідачем у позові визначено Державну казначейську службу України, а по суті таким відповідачем є держава Україна, яка гарантує дотримання прав громадян та інших осіб (іноземців, осіб без громадянства), у тому числі і під час відбування покарання. У разі встановлення порушення таких прав, саме за рахунок держави відшкодовується завдана шкода.

Таке положення відповідає правовим висновкам, сформульованим Верховним Судом у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 204/7119/18 (провадження № 61-20542св19).

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади.

Доводи апеляційної скарги ДКСУ щодо того, що позивачем не вірно визначений відповідач, що є підставою відмови у позові, та те, що ДКСУ прав позивача не порушувало, апеляційним судом відхиляються з огляду на те, що саме Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункти 44, 46).

Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Статтею 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Державна установа «Київський слідчий ізолятор» є складовою Державної кримінально-виконавчої служби України, на яку покладено завдання щодо здійснення державної політики у галузі утримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення (Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»), отже, є установою, створеною для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України. У своїй діяльності державна установа керується, зокрема, кримінально-виконавчим законодавством України, завданням якого, крім іншого, є забезпечення дотримання прав людини і громадянина, реалізації законних прав та інтересів засуджених і осіб, узятих під варту, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для присудження позивачу компенсації завданої йому моральної шкоди відповідно до частин першої, другої статті 23 Цивільного кодексу України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, оскільки суд вірно виходив з того, що дії, наведені вище, призвели до приниження гідності позивача.

Зменшуючи розмір заявленої позивачем шкоди, суд першої інстанції вказував, що у межах розгляду цієї справи права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача - Державної установи «Київський слідчий ізолятор», можуть бути відновлені шляхом компенсації моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн, розмір якої визначено судом першої інстанції за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, обставин справи з урахуванням критерію розумності, справедливості відшкодування.

Доводи апеляційної скарги, ОСОБА_4 , щодо збільшення розміру відшкодування, які є тотожними з підставами та обставинами, зазначеними у позові, апеляційним судом відхиляються як такі, що були предметом розгляду судом першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 не вказує в чому саме не погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Практика справ Європейського суду, на яку він посилається не стосується сторін спору, ані ОСОБА_4 , ані умов тримання саме у Державній установі «Київський слідчий ізолятор». Незаконності утримання у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» ОСОБА_4 не встановлювалось.

За матеріалами справи ОСОБА_1 засуджений Якимівським районним судом Запорізької області за ст. 115 ч. 2 п. 4 КК України за умисне вбивство, вчинене з особливою жорстокістю до 12 років позбавлення волі. Вирок набув законної сили. З 29.06.2017 р. по 20.12.2017 р. він утримувався в ДУ «Київський слідчий ізолятор». /а.с. 13/

Водночас, звертаючись до суду в обґрунтування позову, не залучаючи відповідачем ДУ «Київський слідчий ізолятор», задля встановлення обставин та умов утримання, не надає доказів того, що його розміщення не відповідало нормі житлової площі в камері для однієї особи, встановленій Законом України «Про попереднє ув`язнення», та було меншим за 2,5 кв.м.

З довідки, долученої ДУ «Київський слідчий ізолятор» не можливо встановити чи тримався ОСОБА_1 у ДУ «Київський слідчий ізолятор» в умовах меншої площі аніж встановлено Законом України «Про попереднє ув`язнення», скільки осіб та який період часу утримувались разом з ним, та чи відповідають дійсності обставини, викладені у позові щодо умов утримання. /а.с. 14/

Більше жодних доказів на підтвердження понесеної шкоди, в обґрунтування позову та апеляційної скарги, не долучено.

Водночас, не спростовано і апелянтом ДКСУ висновків суду першої інстанції щодо бездіяльності Державної установи «Київський слідчий ізолятор» щодо неналежних умов утримання, зазначених судом першої інстанції, та розміру відшкодування, яке визначено судом першої інстанції за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, обставин справи з урахуванням критерію розумності, справедливості відшкодування.

Отже, з урахуванням правової позиції ВС КЦС у справі №361/9386/21 від 11.10.2023 р., з огляду на принцип заборони повороту до гіршого, а саме того, що позивач не мав би потрапити в гірше становище порівняно з тим, яке він досяг в попередній інстанції, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України Наталії Назаренко на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: