ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7982/23 Справа № 201/2403/23 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Соколенко Тамара Олександрівна, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 року в цивільній справі номер 201/2403/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод користування майном та виселення без надання іншого жилого приміщення,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод користування майном та виселення без надання іншого жилого приміщення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 грудня 2015 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2022 року розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 2015 року сім`я ОСОБА_4 під час перебування в шлюбі проживала в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить позивачу.

Восени 2021 року, коли між подружжя стали виникати сварки, позивач виїхав зі своєї квартири, а відповідачка разом з донькою залишилися там проживати.

В добровільному порядку відповідачка відмовляється звільнити квартиру та перешкоджає позивачу в користуванні його власністю, окрім того, у зв`язку з тим, що відповідачка не сплачує комунальні послуги, утворилася заборгованість.

Позивач просив суд визнати припиненим право користування ОСОБА_2 житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права користування та розпорядження жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_2 та зняття її з зареєстрованого місця проживання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод користування майном та виселення без надання іншого жилого приміщення відмовлено в повному обсязі.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Соколенко Т.О., подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції неповністю встановлені обставини, що мають значення для справи, не надана оцінка доказам позивача, долученим до матеріалів справи в обґрунтування його правової позиції, а висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи.

З січня 2023 року відповідачка працює в лавах ЗСУ та на даний час в спірній квартирі ніхто не проживає. За інформацією позивача вона разом з дитиною переїхали жити до матері відповідачки, однак звільнити квартиру від своїх речей відмовляється. Оскільки ОСОБА_2 наразі мешкає у своєї мами, тому безхатченком вона і без права проживання в квартирі ОСОБА_1 не буде.

Суд першої інстанції дійшов хибних висновків, що сторони можуть продовжувати проживати спільно в одній квартирі, так як квартира має дві житлові кімнати, а загальна її площа складає 54,1 кв.м. Проте фактично в квартирі одна ізольована спальна кімната та кухня-студія (технічний паспорт надавався разом з позовною заявою).

Практика Верховного Суду (постанова Великої палати Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі №686/26093/19-ц) визнає факт припинення родинних відносин обставиною, яка має істотне значення для припинення сервітуту на вимогу власника. Тож після розлучення ОСОБА_2 перестала бути членом сім`ї позивача, відповідно втратила право на сервітут.

Квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 та не підлягає розподілу між подружжям. Спори щодо цього у сторін відсутні.

Квартира, яку займає відповідачка, є єдиним житлом позивача. Інше придатне для проживання нерухоме майно у позивача відсутнє.

Судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про витребування відомостей про суми виплачених доходів та утриманих податків з ОСОБА_2 за період з 2022 року по 2023 рік включно. Даний доказ міг підтвердити наявність у ОСОБА_2 фінансової можливості винайняти житло та не бути, як зазначав суд першої інстанції, безхатченком.

Судом не надано оцінки довідці з ОСББ про заборгованість зі сплати послуг утримання прибудинкової території та довідці з розміром заборгованості по комунальним послугам.

Відповідачка не сплачує за комунальні послуги, не здійснює належне утримання майна, що приводить до його погіршення.

Відповідачка відмовляється укладати з ОСОБА_1 , власником квартири, договір оренди (найму) жилого приміщення (квартири), при цьому згода між ними про бездоговірне та безоплатне користування жилим приміщенням відсутня.

Проживаючи в квартирі позивача, відповідачка змінила в ній замки, внаслідок чого у позивача відсутня можливість спілкування з дитиною, відсутній доступ до свого помешкання та особистих речей.

Від відповідачки відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Соколенко Т.О. доводи апеляційної скарги підтримала, просила скасувати судове рішення та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Воронько О.О. апеляційну скаргу не визнала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 19 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розірвано (а.с. 16-18).

Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована з 26 квітня 2021 року у кв. АДРЕСА_1 . Також у спірній квартирі зареєстрована відповідачка з 26 квітня 2021 року (а.с. 21).

Квартира АДРЕСА_1 з 18 грудня 2019 року належить позивачу за договором дарування на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 32).

07.12.2022 року розпорядженням голови адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради №189-р Сухіна О.М. призначено та зареєстровано помічником дієздатної фізичної особи, яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки ОСОБА_5 (а.с. 88-89).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 12 червня 2023 рік відсутні відомості щодо належних ОСОБА_2 об`єктів нерухомого майна (а.с. 80).

Відповідно до акту звіряння №23-030/14 від 31.01.2023 року споживач електроенергії ОСОБА_1 має заборгованість за спожиті послуги електричної енергії, яка станом на 31.01.2023 року складає 480,48 грн (а.с. 36).

З довідки КП «Дніпроводоканал» по особистого рахунку НОМЕР_1 (адреса АДРЕСА_2 ) вбачається, що станом на 21.02.2023 року мається заборгованість за водопостачання та водовідведення в певному розмірі (657,42 грн) (а.с. 37).

До матеріалів справи долучено технічний паспорт квартири АДРЕСА_1 (а.с. 29-31зв.).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини.

Судом встановлено, що 19 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розірвано.

Квартира АДРЕСА_1 з 18 грудня 2019 року належить позивачу за договором дарування на праві приватної власності.

Відповідачка ОСОБА_2 з 26 квітня 2021 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 59).

У справі, що переглядається, спір виник з приводу того, що позивач ОСОБА_1 не може користуватися своєю власністю - квартирою, оскільки його колишня дружина відповідачка ОСОБА_2 відмовляється виселятися з неї, через що він не має доступу до своєї квартири.

Разом з тим, позбавлення права користування житлом шляхом виселення має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з врахуванням балансу інтересів сторін спору та пропорційності виселення, на важливості якої наголошував ЄСПЛ, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. При цьому вказуючи, що ОСОБА_2 набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї ОСОБА_1 , і вона може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Крім того, апеляційний суд також враховує той факт, що на теперішній час відповідачка ОСОБА_1 перебуває у складі Збройних Сил України, і цього не заперечують сторони.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не сплачує комунальні послуги за користування житлом, через що утворилася заборгованість, апеляційний суд відхиляє, оскільки позивач не позбавлений можливості на звернення до суду з позовом про стягнення з неї цієї заборгованості за умови її сплати.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, зводяться до незгоди з судовим рішеннями у справі та переоцінки доказів у справіта були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

Апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Соколенко Тамара Олександрівна, залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 13 листопада 2023 року.

Суддя: