ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/24925/22

Провадження № 22-ц/4820/1874/23

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю : позивача, її представника, відповідачів, їх представників

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/24925/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка подана представником адвокатом Гуменюк Алею Павлівною, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та земельною ділянкою шляхом виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

В листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами і земельною ділянкою площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :28:001:0012, що по АДРЕСА_2 , шляхом виселення з цього будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення та стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позову вказувала, що є одноосібним власником будинку АДРЕСА_3 , що підтверджується договором дарування від 20 грудня 2018 року та Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. Відповідачі проживали у вказаному будинку ще за життя її сестри ОСОБА_5 , яка не дозволяла їм проживати, але в силу свого віку не наважувалася їх виселити. На час звернення до суду із цим позовом, відповідачі продовжують проживати в будинку, займають весь будинок з прибудинковими спорудами, користуючись ним на власний розсуд, при цьому, чинять їй, власнику, перешкоди у вселенні та користування будинком. Також ОСОБА_3 зазначала, що у відповідачів була наявна не погашена заборгованість за комунальні послуги, і як власник, змушена була погасити за них.

Вказувала, що неодноразово намагалася увійти на подвір`я та до будинку, однак відповідачі не дають їй це зробити, погрожуючи фізичною розправою. Вона намагалася поспілкуватися з відповідачами, щоб переконати їх в добровільному порядку виселитися, надсилала письмову вимогу, однак вони від спілкування відмовляються.

Намагаючись відновити свої порушені права, зверталася до поліції, однак відповідачі поліцейських до будинку не пустили, а зв`язку із відсутністю підстав для порушення кримінального провадження, поліцейські рекомендували звернутися до суду із позовом про виселення відповідачів.

Тому, посилаючись на вищенаведені обставини, просила суд ухвалити рішення, яким задоволити її позов.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 серпня 2023 року вказаний позов було задоволено частково. Ухвалено усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, АДРЕСА_1 , шляхом виселення з нього ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без надання їм іншого жилого приміщення. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі по 496, 20 грн. з кожного.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просять скасувати вказане рішення, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Так, вказують, що, розглядаючи справу, суд допустив порушення норм процесуального права, оскільки залишив по увагою порушення прав двох малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають у будинку разом з відповідачами. Зокрема, відповідачка ОСОБА_1 є їх матір`ю, тому виселивши її, фактично, будуть виселені і малолітні діти. Також зазначають, що під час розгляду справи звертались до суду із клопотанням про залучення до участі в справі як третю особу Службу в справах дітей, однак, суд в порушення норм процесуального права відмовив в їх залученні.

Крім того, в обґрунтування підстав для скасування судового рішення вказують, що розглядаючи спір суд не в повній мірі дослідив всі обставини справи та не дав їм належної оцінки, зокрема, обставинам, на підставі яких вони, відповідачі, були вселенні в спірний будинок. ОСОБА_1 вселилася до будинку як невістка померлої власниці ОСОБА_5 та відповідно дружини її сина, померлого ОСОБА_8 , з яким, проживаючи разом в будинку, в шлюбі народили трьох дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 зазначає, що після смерті чоловіка, продовжувала проживала разом з дітьми та свекрухою, фактично, за згодою власниці - ОСОБА_5 , яка хворіла та потребувала стороннього догляду і який вона їй надавала. Крім того, вказує, що ОСОБА_5 неодноразово здійснювала намір щодо реєстрації місця проживання відповідачів та малолітніх дітей спірному будинку, однак не змогла це зробити через відсутність документів.

Тобто, апелянти фактично вказують, що вселились у будинок на законних підставах та за згодою власниці.

Отже, посилаючись на вищенаведені обставини, які не були взяті до уваги судом, а також на не застосування положень чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, а також посилаючись на судову практику, зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2019 року по справі № 569/4373/16-ц, постанову Верховного Суду від 15 січня 2020 року по справі № 754/613/18-ц, а також практики Європейського суду з прав людини, просить скасувати оскаржуване рішення, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що за життя ОСОБА_5 була власником житлового будинку та земельної ділянки кадастровий номер 681010000:28001:0012 по АДРЕСА_1 .

Після одруження з сином ОСОБА_5 ОСОБА_8 відповідачка ОСОБА_1 за згодою власниці ОСОБА_5 проживала у житловому будинку по АДРЕСА_1 .

З 10 квітня 2001 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

З 11 квітня 2018 року місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

25 квітня 2018 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла все своє майно ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_12 помер.

20 грудня 2018 року між ОСОБА_5 як дарувальником та ОСОБА_3 як обдарованою було уклало нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

В цей же день 20 грудня 2018 року між ОСОБА_5 як дарувальником та ОСОБА_3 як обдарованою було уклало нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар частину земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер 681010000:28001:0013 по АДРЕСА_1 .

На підставі цих договорів за позивачкою було зареєстровано право власності на частину цих об`єктів нерухомого майна.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 померла. Спадщину після її смерті прийняла як спадкоємець за заповітом ОСОБА_3

31 травня 2022 року нотаріусом на ім`я ОСОБА_3 видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_5 набула право власності на частині житлового будинку по АДРЕСА_1 .

31 травня 2022 року нотаріусом на ім`я ОСОБА_3 видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_5 набула право власності на 1/2 частині земельної ділянки, площею 0,1 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 681010000:28001:0012 по АДРЕСА_1 .

31 травня 2022 року нотаріусом на ім`я ОСОБА_3 видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_5 набула право власності на 1/2 частині земельної ділянки, площею 0,1440 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 681010000:28001:0013 по АДРЕСА_1 .

На підставі даних Свідоцтв про право на спадщину за заповітом за позивачем ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на вищевказану частину житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельні ділянки.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продовжують проживати в житловому будинку по АДРЕСА_1 , чим створюють перешкоди позивачу у користуванні та володінні вищевказаними об`єктами нерухомого майна.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За нормами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Таким чином застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є повнолітніми працездатними особами та їх місце проживання як на час подання позову, так і на даний час зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 і як пояснили сторони, в житловому будинку, що належить відповідно матері ОСОБА_1 та бабусі ОСОБА_4 .

Таким чином відповідачі мають право користування іншим житловим приміщення, які належить відповідно мамі ОСОБА_1 та бабусі ОСОБА_4 .

Тобто відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_13 мають право користування іншим житловим приміщенням, є повнолітніми, працездатними, а тому в даному випадку колегія суддів вважає, що втручання в право користування відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спірним будинком є виправданим, не покладатиме на них надмірний тягар, не призведе до втрати ними єдиного житла за наявності права на користування іншим житловим приміщенням та є необхідним для захисту прав позивача як власника житла, що відповідає і вимогам Конвенції.

За таких обставин рішення суду в частині виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зі спірного будинку є законним та обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, що суд допустив порушення норм процесуального права, залишив поза увагою порушення прав двох малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають у будинку разом з відповідачами, відповідачка ОСОБА_1 є їх матір`ю, тому виселивши її, фактично, будуть виселені і малолітні діти слід відхилити.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків.

Оскільки судом встановлено, що місце проживання відповідачки ОСОБА_1 зареєстровано в житловому будинку, який належить її матері, вона має право на користування цим житловим приміщенням, то в силу вимог ст. 29 ЦК України місце проживання неповнолітніх дітей відповідачки теж є житлове приміщення, де зареєстровано її місце проживання. З врахуванням цієї обставини слід дійти висновку, що права дітей на житло даним судовим рішенням жодним чином не порушено.

З цих підстав не заслуговують на увагу і доводи апелянта, про незалучення до участі в справі як третю особу Службу в справах дітей.

Також є необґрунтованими посилання апелянта на ту обставину, що відповідачі, були вселенні в спірний будинок на законних підставах та за згодою її власниці, а тому відсутні підстави для їх виселення.

Відповідачі дійсно проживали в спірному будинку за згодою власника, однак своє місце проживання в даному будинку не зареєстрували, їх місце проживання зареєстровано в іншому житловому приміщенні, після переходу права власності новий власник заперечує щодо проживання відповідачів у житловому будинку.

В зв`язку з цим новий власник будинку після смерті попереднього вправі відповідно до норми ст. 391 ЦК України вимагати усунення перешкод в користуванні його власністю шляхом виселення відповідачів, так як відпали підстави, які давали право відповідачам проживати в будинку.

Також не заслуговують на увагу посилання апелянта на практику Європейського суду з прав людини. В мотивувальній частині постанови судом зазначено, що втручання в право користування відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спірним будинком є виправданим, не покладатиме на них надмірний тягар та пропорційним у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції з урахуванням наявності у відповідачів права користування іншим житловим приміщенням.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги на вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка подана представником адвокатом Гуменюк Алею Павлівною, залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2023 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук Т.В. Спірідонова