КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №363/4629/23 Головуючий у І інстанції - Котлярова І.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 29 серпня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартинюк Сабіна Валеріївна про витребування майна із чужого незаконного володіння, -

установив:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартинюк С.В. про витребування майна із чужого незаконного володіння, у якому просив витребувати об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння відповідача - ОСОБА_2 .

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, у якій просив заборонити відчуження нерухомого майна - квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №18.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову, посилався на те, що він придбав 2х ярусну квартиру.

В подальшому він зробив з однієї квартири дві квартири, яким присвоєні адреси: АДРЕСА_1 і АДРЕСА_1 .

В квартирах він не проживав, а мешкав зовсім за іншою адресою.

Приблизно в березні 2021 року він дізнався, що в квартирі проживають люди яких він не знає.

В подальшому з реєстру права власності ОСОБА_1 дізнався, що його квартири йому більше не належать.

Саме квартира №157 належить ОСОБА_7 , якого він не знає.

Зрозумівши, що квартира була вкрадена позивач звернувся до поліції з заявою про злочин.

Поліцією м. Вишгород внесені відомості в єдиний реєстр досудових розслідувань.

В ході розслідування було встановлено, що квартира тричі змінила власника на підставі різних правочинів.

Перший раз - на підставі договору купівлі-продажу №28 від 12 січня 2017 року, квартира була продана ОСОБА_4 від імені позивача.

До позову додані почеркознавча експертиза, яка встановила, що підпис на договорі поставлений не ОСОБА_1 .

Також, до позову подана довідка з прикордонної служби, згідно якої, на дату укладання договору позивач був відсутній на території України.

При ринковій вартості квартири в 1,5 млн. грн. вона продається за 140 тис. грн.

Через 5 днів, на підставі договору №5 від 18 січня 2017 року квартира продається ОСОБА_5 , яка в подальшому змінює своє ім?я на ОСОБА_6

01 серпня 2019 року квартира продається ОСОБА_7 на підставі договору №1217.

Зазначає, що група невстановлених на даний час людей, діючи умисно, по передньому зговору по заволодінню квартирою, здійснили противоправні дії, результатом яких став факт, квартира вибула з власності власника поза його волі.

Вказує, що шахраї незаконно заволоділи квартирою не для того, щоб у власника була можливість її повернути і мають у своєму запасі недобросовісні правові механізми для ускладнення повернення майна власнику, а також з врахуванням обставин справи наголошує, що шахраї дізнавшись про можливість власника повернути майно, можуть здійснювати дії направлені на подальший перепродаж квартири або інші дії направлені на ускладнення виконання судового рішення.

Зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів ОСОБА_1 , за захистом яких він звернувся.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29 серпня 2023 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановленою з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що суд першої інстанції зробив хибний висновок, що позивач в заяві про забезпечення позову лише послався на можливість ускладнення виконання судового рішення без обґрунтування, проте обставини і докази були надані суду, який на думку ОСОБА_1 проігнорував їх оцінку чим допустив порушення закону.

Крім того, він не погоджується з висновками суду у зв`язку з тим фактом, що судом взагалі не дана будь-яка оцінка, будь-якому доказу по справі.

Ухвала містить лише загальні висновки.

В ухвалі, на думку позивача, відсутні відповіді, чому суд вважає докази недостатніми для обґрунтування заяви про забезпечення позову.

Вказує, що помилкове незастосування заходів забезпечення позову призведе до більших ризиків і витрат, ніж задоволення заяви.

Ризик помилкового арешту майна, як правило, завдає відповідачу меншу шкоду, ніж позивачу, якщо відповідач відчужить спірне майно.

Просив скасувати ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 29 серпня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким його заяву про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу від ОСОБА_2 надійшов відзив, обґрунтований тим, що дану квартиру вона отримала/прийняла в дарунок від матері 07 лютого 2019 року, яку мати у свою чергу придбала напередодні спеціально для неї, сплативши її ринкову вартість, через установу Аккорд Банку, особі, яка володіла квартирою з 28 липня 2017 року.

Правочини купівлі-продажу від 06 лютого 2019 року та дарування від 07 лютого 2019 року були посвідчені нотаріально і зареєстровані у відповідному Державному реєстрі.

Так як квартира була в «чорновій обробці», вона тривалий час робила ремонт.

Далі, укомплектувавши її повністю меблями, вона зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_8 , одразу почали проживати, переїхавши з орендованої квартири.

По день подачі апеляційної скарги, вона із сином зареєстровані та проживають у квартирі і її дитина відвідує четвертий рік поспіль школу, поруч із будинком.

Вказує, що якби вона мала намір відчужити квартиру, то зняла б з реєстрації свого неповнолітнього сина, але цього робити вона не збирається.

Наголошувала, що зазначене твердження ОСОБА_1 , що дізнавшись про його позов, вона відразу перепродасть квартиру, не є ніяким припущенням. Все це чиста брехня ОСОБА_1 .

Вказує, що про його безчесні види на її власність їй стало відомо ще 02 березня 2020 року.

Проте вона й досі з квартирою нічого не чинила і не збирається вчиняти.

Зазначає, що сам позов ОСОБА_1 та заява про забезпечення позову є виразною ілюстрацією зловживання процесуальними правами, а власне діями що очевидно суперечать завданню цивільного судочинства, що є неприпустимим.

Вказує, що впродовж останніх багатьох років вона зазнає постійних зухвалих протиправних зазіхань на свою нерухому власність з боку групи зловмисників на чолі з ОСОБА_1 .

Просила, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 29 серпня 2023 року залишити без змін.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заява позивача про забезпечення позову не містить достатніх відомостей та посилань на докази, які б свідчили про наявність обґрунтованих підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову, утруднить чи взагалі унеможливить виконання судового рішення.

Саме лише припущення у заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1-2 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України, позов дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

Як убачається з роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для забезпечення позову у зв`язку з недоведеністю такої необхідності.

При поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права.

Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені.

Не може бути задоволено заяву про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також те що у позивача відсутні правові механізми для отримання доказів, які б вказували на підготовку дій з боку відповідача направлених на продаж квартири, оскільки вони знаходяться лише особисто в голові і діях самого відповідача є безпідставними.

Заявником не доведена необхідність вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість утруднення чи невиконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Посилання заявника на те, що квартира вибула із його власності поза його волею, також не знайшли свого підтвердження, жодних доказів на підтвердження своїх доводів заявник суду не надає.

Крім того, заявник дізнався, про те, що в належній йому квартирі проживають інші люди в березні 2021 року, тобто будучи з березня 2021 року обізнаним про дані обставини, із такою заявою звернувся до суду виключно в серпні 2023 року.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що вирішення питання про забезпечення позову є дискреційними повноваженнями суду і відмова у задоволенні такої заяви не являється порушенням права на справедливий судовий розгляд у розумінні статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 29 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 15 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба