Номер провадження: 22-ц/813/5670/23
Справа № 766/5954/21
Головуючий у першій інстанції Шестакова Я.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зейналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області, ухваленого під головуванням судді Шестакової Я.В. 24 листопада 2021 року у м. Херсон, -

встановила:

У квітні 2021 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив солідарно стягнути з відповідачів кошти в рахунок виконання зобов`язань за договором позики у розмірі 7900 доларів США, що еквівалентно 220484,26 грн., також просив стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 28 травня 2020 року по 20 серпня 2020 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договори позики грошових коштів в загальному розмірі 7900 доларів США. Договорами передбачені різні строки повернення коштів, але в усному порядку сторони дійшли домовленості про повернення грошових коштів в строк до 01 березня 2021 року. Отримані грошові кошти в передбачені строки відповідачем не повернуті, внаслідок чого утворилась заборгованість. На момент укладення вказаних договорів позики ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 і грошові кошти використовувала в інтересах сім`ї, у зв`язку із чим представник ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів до обох відповідачів , як солідарних боржників.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 7900 доларів США, що еквівалентно 220484,26 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, всі грошові кошти у сумі 7900 доларів США були отримані ОСОБА_2 в інтересах сім`ї та використані для задоволення потреб сім`ї. Тому, позовні вимоги щодо солідарного стягнення на користь ОСОБА_1 цих коштів з відповідачів є обґрунтованими та доведеними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 зазначає, що позивачкою не надано жодного належного доказу укладення договорів позики в інтересах сім`ї та використання їх в інтересах сім`ї. Крім того, ОСОБА_3 взагалі не було відомо про боргові зобов`язання ОСОБА_2 , оскільки на час отримання грошових коштів ОСОБА_2 відповідач перебував за межами України в рейсі.

26 вересня 2022 року, відповідно до розпорядження Верховного Суду №52, змінено територіальну підсудність судових справ Херсонського апеляційного суду на Одеський апеляційний суд.

12 квітня 2023 року дана справа надійшла до Одеського апеляційного суду.

Сторони про розгляд справи на 31 жовтня 2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Сповіщення сторін по справі, про час та дату слухання справи здійснено за допомогою месенджера Viber на підставі Порядка надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23 січня 2023 року № 28.

08 вересня 2023 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та адвоката Загоруйко Г.А.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були укладені наступні договори позики грошових коштів:

28 травня 2020 року укладено договір позики, згідно якого позивач передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1400 доларів США, про що складено відповідну розписку, за умовами укладеного договору позики, повернення всієї суми боргу повинно бути здійснено до 28 червня 2020 року.

02 червня 2020 року укладено договір позики, відповідно до якого позивач передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1200 доларів США, про що складено відповідну розписку, за умовами укладеного договору позики, повернення всієї суми боргу повинно бути здійснено до 02 липня 2020 року.

19 червня 2020 року укладено договір позики, відповідно до якого позивач передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1100 доларів США, про що складено відповідну розписку, за умовами укладеного договору позики, повернення всієї суми боргу повинно бути здійснено до 19 серпня 2020 року.

14 липня 2020 року укладено договір позики, згідно якого позивач передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 600 доларів США, про що складено відповідну розписку, за умовами укладеного договору позики, повернення всієї суми боргу повинно бути здійснено до 26 липня 2020 року.

20 серпня 2020 року укладено договір позики, згідно якого позивач передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3600 доларів США, про що складено відповідну розписку, за умовами укладеного договору позики, повернення всієї суми боргу повинно бути здійснено до 20 листопада 2020 року.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1047 ЦК України передбачена письмова форма укладення договору позики.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що наявність у позивача оригіналу вказаних боргових документів є належним та допустимим доказом, як факту отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 позики та волевиявлення у встановлені строки повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання у повному обсязі.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Матеріали справи не містять доказів повернення грошових коштів за договорами позики ОСОБА_2 .

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що сума боргу, яка підлягала стягненню з відповідача на користь позивача, складала 7900 доларів США, що еквівалентно 220484,26 гривень.

Щодо солідарного стягнення суми боргу з відповідачів як подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов:

1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї;

2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, в контексті встановлених судом обставин справи, для визначення солідарного характеру обов`язків ОСОБА_3 щодо повернення боргу за договором позики з`ясуванню підлягало питання, чи укладено такий договір його дружиною в інтересах сім`ї.

Однак, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що матеріали справи не містять жодного доказу того, що грошові кошти в розмірі 7900 доларів США, одержані за договором позики ОСОБА_2 , були використані в інтересах сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Таким чином, правових підстав для визнання боргового зобов`язання за договором позики, укладеним ОСОБА_2 на загальну суму 7900 доларів США, спільним боргом подружжя, не вбачається.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Всупереч вимог процесуального закону, позивачем не надано належних і допустимих доказів про укладення договорів позики в інтересах сім`ї та використання отриманих ОСОБА_2 у борг грошових коштів за цими договорами для задоволення потреб сім`ї.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення суми позики з відповідача ОСОБА_2 , та відсутність підстав щодо солідарного стягнення боргу з ОСОБА_3 як не підтверджених належними і допустимими доказами.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що всі грошові кошти у сумі 7900 доларів США були отримані ОСОБА_2 в інтересах сім`ї та використані для задоволення потреб сім`ї. Тому, позовні вимоги щодо солідарного стягнення на користь ОСОБА_1 цих коштів з відповідачів є необґрунтованими та недоведеними.

Колегія суддів враховує, що апеляційна скарга фактично дублює доводи позовної заяви, і жодного належного письмового доказу на підтвердження того, що грошові кошти, отримані ОСОБА_2 від позивачки, були витрачені в інтересах сім`ї, - не містить, а на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України) судове рішення ґрунтуватися не може.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 листопада 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 13 листопада 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе