Провадження № 2/127/2556/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2023 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю секретаря: Жигарової Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійний фонд України в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області який є правонаступником відповідача - правління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовної заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, який є правонаступником відповідача - правління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про стягнення заробітної плати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно з наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 25.07.2017 року №182-к/тр позивача було прийнято з 01.08.2017 року на посаду заступника начальника відділу юридичної роботи Управління. 22.12.2017 року згідно з наказом Управління №548-к/тр позивача було переведено з 02.01.2018 року на посаду заступника начальника юридичного відділу Управління та встановлено посадовий оклад згідно з штатним розписом 10070,00 грн. на місяць. На підставі наказу Управління від 11.04.2023 року №64-к/тр, 18.04.2023 року позивача було звільнено з посади заступника начальника юридичного відділу Управління у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Однак, як зазначає позивач у 2023 році йому не була нарахована та виплачена матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань, виплата якої передбачена Положенням про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017 року №52 зі змінами та доповненнями внесеними постановами від 26.12.2019 року №13 та від 25.02.2021 року №15. Позивач зазначає, що ним було ініційовано звернення від 03.04.2023 року (вхід. №П-14-ЗВГ) до голови комісії з реорганізації Управління розглянути, з проханням задовольнити, його заяву від 03.01.2023 року про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань. Однак, з 03.04.2023 року по день його звільнення 18.04.2023 року матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань позивачу виплачена не була. В пунктах 1-4 листа-відповіді Управління від 17.04.2023 року №350-01 наданого на запит позивача про надання інформації від 11.04.2023 року, зазначено, що у 2022 році працівникам Управління було виплачено 159 матеріальних допомог на вирішення соціально-побутових питань (тобто всім працівникам), а у 2023 році було виплачено лише 2 матеріальні допомоги на вирішення соціально-побутових питань та 41 працівнику Управління надана відмова в її виплаті з тих підстав, що тимчасовим кошторисом Управління на І квартал 2023 року видатки на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань затверджені не були та у зв`язку зі зменшенням видатків на оплату праці на квітень 2023 року. Однак, позивач вважає, що дані доводи щодо відмови у виплаті матеріальних допомог спростовуються пунктом 7 цього ж листа в якому зазначено, що на виплату матеріальних допомог на вирішення соціально-побутових питань на квітень 2023 року було заплановано 791,10 тис. грн. Таким чином, позивач вважає, що керівник Управління безпідставно відмовив працівникам у виплаті матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань чим порушив їх право на заробітну плату. Зазначає, що повноваження керівника Управління у спірних правовідносинах щодо визначення конкретного розміру матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань належать до дискреційних. Оскільки матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань не була нарахована, а визначити конкретний її розмір може лише відповідач, то способом захисту своїх прав, який не суперечить закону, а тому просить суд зобов`язати управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати - 19485,45 грн., але не менше посадового окладу 10070,00 грн.

Крім того, позивач просить суд відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України, зобов`язати Управління виплатити йому середній заробіток за кожен день затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.07.2023 року, після того, як 11.07.2023 року вказана цивільна справа отримана Вінницьким міським судом Вінницької області для продовження розгляду після скасування Вінницьким апеляційним судом ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 16.05.2023 року про закриття провадження у справі, прийнята до провадження суду та вирішено проводити розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.

Представник відповідача Пенсійного фонду України заступник директора юридичного департаменту начальник відділу Ірина Петручення, 09.10.2023 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги позивача ОСОБА_1 не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі в силу їх безпідставності та необґрунтованості. У відзиві заначила, що рішення про надання матеріальної допомоги на підставі заяви працівника та клопотання керівника відповідного структурного підрозділу приймають начальники управлінь - працівникам відповідних управлінь, начальникам відділень, їх заступникам, працівникам відповідних відділень (п. 6.2 Положення № 52). Правова природа матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань обумовлена обставинами її надання (наприклад одруження, народження дитини, оплата лікування, поховання, пожежа). Конкретних підстав надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у нормативних документах немає, хоча вони можуть бути визначені колективним договором. Якщо такого визначення не має, то вагомість підстав визначає сам керівник. Відповідно до п 6.5. Положення № 52 виплата матеріальних допомог на вирішення соціально побутових питань та на оздоровлення, передбачених п. 6.1 Положення №52, здійснюється в межах затверджених видатків на оплату праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів. Згідно з п. 1.4. Положення № 52 фінансування витрат на виплату працівникам основної, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, передбачених цим Положенням, здійснюється за рахунок фонду оплати праці в межах затверджених видатків виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів на оплату праці. Таким чином, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань - це вид допомоги, який не є обов`язковим, надається за рішенням керівника в межах затвердженого фонду оплати праці. Це означає, що у випадку недостатності коштів фонду оплати праці, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не виплачується. Позивачу, за результатами розгляду його заяви від 03.04.2023 року про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, було повідомлено про відсутність коштів для її виплати, і вказана відповідь за результатами розгляду звернення, позивачем не оскаржувалася.

Тимчасовим кошторисом робочих органів ВД ФССУ на І квартал 2023 року видатки на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань затверджені не були. Тимчасовим кошторисом робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (додаток до наказу ВД ФССУ від 20.03.2023 №58-ОД) на квітень місяць 2023 року в розрахунку фонду оплати праці було затверджено видатки на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі 715,9 тис. грн., проте листом Фонду соціального страхування від 11.04.2023 року №574-06-1 вилучені з кошторису в сумі 924,3 гис. грн. по КЕКВ 2100 «Оплата праці і нарахування на заробітну плату». Аналогічного висновку про правомірність відмови у виплаті матеріальної допомоги за відсутності коштів дійшов Верховний Суд у постанові від 31.05.2023 року у справі № 620/17864/21, зазначивши, що у разі звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпПУ до обов`язкових виплат належать: заробітна плата, грошова компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога. Роботодавці мають право встановлювати в локальних актах додаткові, в порівнянні з чинним законодавством, гарантії, зокрема, при звільненні. Колективним договором, прийнятим на загальних зборах трудового колективу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області 29.03.2018 року, зареєстрованим 27.04.2018 року за № 155, виплату будь-яких інших додаткових гарантій при звільненні не передбачено, що в свою чергу є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

16.10.2023 року позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив відповідача Пенсійного фонду України, в якій зазначає, що відзив на позовну заяву є необґрунтованим, а обставини, на які посилається відповідач, не відповідають дійсності та не підтвердженні належними та допустимими доказами. зазначає також, що відповідач не правильно тлумачить Положення №52 про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, оскільки цим документом у своїй роботі відповідач не керується, на відміну від працівників Управління, з яким останні працювали багато років і знають, як правильно трактувати його положення. Вважає, що відповідач безпідставно посилається на висновок Верховного Суду про правомірність відмови у виплаті матеріальної допомоги за відсутності коштів, викладений у постанові від 31.05.2023 року у справі № 620/17864/21, оскільки у вказаній справі позивачем не було доведено, що відповідачем були затвердженні видатки на виплату матеріальних допомог на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань. Тому, просить суд, з урахуванням наведених обставин та наданих доказів, задовольнити у повному обсязі його позовні вимоги.

Крім того, позивачем 02.11.2023 року до суду подано свої письмові пояснення, в яких він акцентує увагу на тому, що відповідачем поданими доказами не доведено, що кошти в сумі 924,3 тис. грн. були вилученні із тимчасового кошторису саме зі статті видатків на виплату матеріальних допомог на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань.

Представником Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області було подано клопотання про заміну відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яке мотивоване тим, що 21.09.2022 року було прийнято Закон України №2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким визначено, що уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку є Пенсійний фонд України.

Також, представником Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області 09.10.2023 року до суду було подано клопотання про залучення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

В силу вимог ч. 3 ст. 53 ЦПК України, ухвалою суду від 13.10.2023 року у задоволенні клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про заміну відповідача та залучення до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача відмовлено.

Також, судом на підставі вищевказаної заяви, залучено до участі у вказаній цивільній справі в якості відповідача - Пенсійний фонд України в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області який є правонаступником відповідача - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23.09.1999 № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції з 01.01.2023 року) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Вінницькій області (далі - УВД ФССУ у Вінницькій області) припинено 01.05.2023 року. Фонд соціального страхування України (далі - ФССУ) припинено 20.06.2023 року.

Відповідно до п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року № 280 (далі - Положення № 280), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Встановлено та не заперечується учасниками справи те, що згідно з наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 25.07.2017 року №182-к/тр позивача було прийнято з 01.08.2017 року на посаду заступника начальника відділу юридичної роботи Управління.

22.12.2017 року наказом Управління №548-к/тр позивача було переведено з 02.01.2018 року на посаду заступника начальника юридичного відділу Управління та встановлено посадовий оклад згідно штатного розпису 10070,00 грн. на місяць.

На підставі наказу Управління від 11.04.2023 року №64-к/тр, 18.04.2023 року позивача було звільнено з посади заступника начальника юридичного відділу Управління у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Позивач вважаючи, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань неправомірно не була нарахована йому, звернувся до суду із позовом, про зобов`язання управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області нарахувати та виплатити йому матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати - 19485,45 грн., але не менше посадового окладу 10070,00 грн.

Також, позивач просить суд відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України, зобов`язати Управління виплатити мені середній заробіток за кожен день затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

За змістом ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Джерелами формування коштів Фонду соціального страхування України є, зокрема, асигнування з державного бюджету, страхові внески страхувальників та застрахованих осіб, капіталізовані платежі (п.п. 6.1-6.1.9 Статуту Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління ФССУ від 03.04.2015 року № 8).

Відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, що діяла до 01.01.2023 року) бюджет ФССУ затверджує Кабінет Міністрів України.

На підприємствах і в організаціях, які знаходяться на госпрозрахунку і отримують дотації з бюджету, організація оплати праці здійснюється відповідно до ст. 15 цього Закону, але в межах визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів з урахуванням умов, встановлених Кабінетом Міністрів України (ст. 16 Закону України «Про оплату праці»). Постановою правління ФСС України від 10.10.2017 року № 52 (введено в дію з 01.01.2018 року) викладено в новій редакції Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України (далі - Положення № 52).

Згідно з п. 1.2. Положення № 52 (із змінами, внесеними постановою правління ФССУ від 25.02.2004 року № 15) структура фонду оплати праці працівників Фонду включає наступні складові: посадовий (місячний оклад); надбавка за вислугу років; надбавка за інтенсивність праці; доплата за виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника; щомісячна премія; одноразова премія; матеріальна допомога (на оздоровлення для вирішення соціально-побутових питань).

Згідно з Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 114/8713, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не входить до заробітної плати, хоча й виплачується за рахунок фонду оплати праці установи.

Відповідно до п. 6.1 Положення № 52 (із змінами, внесеними постановою правління ФССУ від 25.02.2021 № 15) матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань працівникам Фонду соціального страхування України надається в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати, але не менше посадового окладу, один раз на календарний рік.

Рішення про надання матеріальної допомоги на підставі заяви працівника та клопотання керівника відповідного структурного підрозділу приймають начальники управлінь - працівникам відповідних управлінь, начальникам відділень, їх заступникам, працівникам відповідних відділень. (п. 6.2 Положення № 52) (а.с. 17-19).

Правова природа матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань обумовлена обставинами її надання (наприклад одруження, народження дитини, оплата лікування, поховання, пожежа). Конкретних підстав надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у нормативних документах немає, хоча вони можуть бути визначені колективним договором. Якщо такого визначення не має, то вагомість підстав визначає сам керівник.

Відповідно до п 6.5. Положення № 52 виплата матеріальних допомог на вирішення соціально побутових питань та на оздоровлення, передбачених п. 6.1 Положення №52, здійснюється в межах затверджених видатків на оплату праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів.

Згідно з п. 1.4. Положення № 52 фінансування витрат на виплату працівникам основної, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та і компенсаційних виплат, передбачених цим Положенням здійснюється за рахунок фонду оплати праці в межах затверджених видатків виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів на оплату праці.

Таким чином, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань - це вид допомоги, який не є обов`язковим, надається за рішенням керівника в межах затвердженого фонду оплати праці. Це означає, що у випадку недостатності коштів фонду оплати праці, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не виплачується.

Позивачем ініційовано звернення від 03.04.2023 року (вхід. №П-14-ЗВГ) до голови комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, з проханням задовольнити його заяву від 03.01.2023 року про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Листом № 351 від 17.04.2023 року (а.с. 54) голова комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області роз`яснила ОСОБА_1 , що відповідно до п 6.5. Положення № 52 виплата матеріальних допомог на вирішення соціально побутових питань та на оздоровлення, передбачених п. 6.1 Положення №52, здійснюється в межах затверджених видатків на оплату праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів.

Також, в листі зазначено, що тимчасовим кошторисом робочих органів ВД ФССУ на І квартал 2023 року видатки на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань затверджені не були. Тимчасовим кошторисом робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (додаток до наказу ВД ФССУ від 20.03.2023 року №58-ОД) на квітень місяць 2023 року в розрахунку фонду оплати праці було затверджено видатки на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі 715,9 тис. грн., проте листом Фонду соціального страхування від 11.04.2023 року №574-06-1 вилучені з кошторису в сумі 924,3 тис. грн. по КЕКВ 2100 «Оплата праці і нарахування на заробітну плату».

Вказана відповідь за результатами розгляду звернення, позивачем не оскаржувалася.

Отже судом встановлено, що кошти у межах економії були витребувані з рахунків управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області, тому була відсутня можливість провести виплату матеріальної допомоги позивачу для вирішення його соціально-побутових питань.

Крім того, суд також звертає увагу, що відповідно п. 6.2 Положення № 52, рішення про надання матеріальної допомоги на підставі заяви працівника та клопотання керівника відповідного структурного підрозділу приймають начальники управлінь - працівникам відповідних управлінь, начальникам відділень, їх заступникам, працівникам відповідних відділень.

Суд вважає, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області, яка здійснюється за наявності коштів та у межах економії фонду оплати праці, у зв`язку з чим відсутні порушення відповідача відповідно до трудового законодавства, зокрема, Положення №52.

Аналогічного висновку про правомірність відмови у виплаті матеріальної допомоги та відсутності коштів дійшов Верховний Суд у постанові від 31.05.2023 року у справі № 620/17864/21 та у постанові від 28.04.2020 року у справі № 492/7/17.

У разі звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ до обов`язкових виплат належать: заробітна плата, грошова компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога.

Роботодавці мають право встановлювати в локальних актах додаткові, в порівнянні з чинним законодавством, гарантії, зокрема, при звільненні.

Колективним договором, прийнятим на загальних зборах трудового колективу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області 29.03.2018 року, зареєстрованим 27.04.2018 року за № 155, виплату будь-яких інших додаткових гарантій при звільненні не передбачено.

Отже, враховуючи викладене вище, суд дійшов всиновку про відсутність порушення прав відповідача та про правомірність відмови у виплаті матеріальної допомоги позивачу, а тому, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, який є правонаступником відповідача - правління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, про зобов`язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань слід відмовити, що в свою чергу вказує на безпідставність похідної заявленої вимоги щодо зобов`язання виплатити позивачу середній заробіток за кожен день затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, яка також не підлягає задоволенню.

Враховуючи предмет спору у справі, позивач на стадії подання позову був звільнений від сплати судового збору.

Як зазначено в першому реченні ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на викладене судові витрати у справі слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 15 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 10, 60, 89, 141, 211, 223, 259, 265, 268, 273, 354, 417 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області який є правонаступником відповідача - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про стягнення заробітної плати.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 13.11.2023 року.

Суддя: