ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6214/23 Справа № 216/6684/21 Суддя у 1-й інстанції - ОНОПЧЕНКО Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 216/6684/21 за позовом Криворізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів,

за апеляційною скаргою Криворізької міської ради,

на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2023 року,

встановив:

У жовтні 2021 року Криворізька міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів.

В обґрунтування позову зазначала, що, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за відповідачем ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на об`єкт нежитлової нерухомості комплекс будівель, розташований на АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 6154913 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10).

Починаючи з 25 червня 2021 року вищевказаний комплекс зареєстровано за ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2021 року № 3445.

Вказаний комплекс будівель розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :08:247:0006, яка відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27 травня 2021 року № 258692026 віднесена до комунальної власності територіальної громади м. Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради.

У період з 01 серпня 2018 року по 24 червня 2021 року між Криворізькою міською радою та відповідачем не існувало договірних правовідносин щодо земельної ділянки з кадастровим номером :08:247:0006, тобто останній користувався нею без будь-яких правовстановлюючих документів та не сплачував відповідну плату, чим позбавляв Криворізьку міську раду, як власника землі, права отримувати від ділянки дохід у розмірі орендної плати.

Позивач вважає, що в порядку ст. 1212 ЦК України відповідач зобов`язаний повернути грошові кошти за користування земельною ділянкою за період з 01 серпня 2018 року по 24 червня 2021 року в розмірі 133 039,36 гривень.

Рішенням Криворізької міської ради від 27 червня 2018 року № 2816 «Про встановлення ставок земельного податку, розміру орендної плати, пільг зі сплати за землю та затвердження Регламенту оподаткування земельних ділянок на території міста Кривого Рогу у 2019 році», яке набрало чинності з 01 січня 2019 року, та в якому ставки орендної плати для секції В03.15 становить 0,9% від нормативної грошової оцінки земель міста. Аналогічний розмір ставок визначений і для 2020, 2021 років рішеннями Криворізької міської ради від 26 червня 2019 року № 3897 «Про встановлення ставок плати за землю та пільг щодо земельного податку на території м. Кривого Рогу у 2020 році», яке набрало чинності з 01 січня 2020 року, та від 30 червня 2020 року № 4799, яке набрало чинності з 01 січня 2021 року.

Уточнивши позовні вимоги (а.с. 169-170), позивач просив стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою в розмірі 133 039,36 гривень.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2023 року позовні вимоги Криворізької міської ради залишені без задоволення.

Залишаючи позовні вимоги Криворізької міської ради без задоволення, суд першої інстанції, встановив, що відповідач ОСОБА_1 , не будучи власником земельної ділянки з кадастровим номером :08:247:0006, загальною площею 0,2346га, фактично використовував земельну ділянку, не сплачуючи оренду плату за використання вказаної земельної ділянки за період з 01 серпня 2018 року по 24 червня 2021 року, розмір якої за розрахунком складає 133039,36 гривень. Визнавши обґрунтованими та доведеними позовні вимоги та встановивши, що позивач звернувся до суду з позовом через поштове відділення 11 жовтня 2021 року, просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою за період з 01 серпня 2018 року по 26 червня 2021 року, враховуючи трирічний строк звернення до суду з позовом за захистом порушеного права закінчився 02 серпня 2021 року, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Криворізької міської ради у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі Криворізька міська рада, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, помилковість висновків суду, просить рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції не врахував, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронаврусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу Covid-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (Covid-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12, відповідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тому зазначає, що строки, визначені у ст. 257 ЦК України, з 02 квітня 2020 року продовжені на строк дії карантину. Відтак, станом на 11 жовтня 2021 року Криворізькою міською радою не було пропущено строк звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування спірною земельною ділянкою за період з 01 серпня 2018 року до 24 червня 2021 року.

Окрім того зазначає, що, навіть без урахування під час вирішення клопотання відповідача про застосування строків позовної давності пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, з урахуванням дати направлення позову до суду 11 жовтня 2021 року, беззаперечному стягненню підлягають кошти за користування земельною ділянкою у період з 11 жовтня 2018 року до 24 червня 2021 року, адже означений період охоплений трирічним строком, що також залишилось поза увагою суду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 вважає вимоги позивача, викладені в апеляційній скарзі, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Просить апеляційну скаргу Криворізької міської ради залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін. Посилаючись на висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові по цивільній справі № 370/522/16-ц від 18 січня 2022 року , зазначає, що сам факт існування певних карантинних обмежень не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення до суду, якщо такі обмеження об`єктивно не перешкоджали реалізувати своє право на звернення до суду у строки встановлені процесуальним законодавством України. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів тому, що причини пропуску ним строків позовної давності є поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга Криворізької міської ради підлягає задоволенню за наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає вказаним вимогам закону.

Апеляційна скарга Криворізької міської ради обґрунтована тим, що суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку про наявність порушеного права позивача на отримання Криворізькою міською радою безпідставно збережених відповідачем коштів у вигляді орендної плати за використання земельної ділянки за період з 01 серпня 2018 року по 24 червня 2021 року, розмір якої складає 133 039,36 гривень, дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності під час звернення до суду з позовною заявою у даній справі, у зв`язку з чим необґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27 травня 2021 року, ОСОБА_1 належав на праві власності комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.7-8)

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 жовтня 2021 року встановлено, що з 25 червня 2021 року право власності на комплекс розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 (а.с.75-76)

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 07 липня 2021 року, земельна ділянка :08:247:0006 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , належить комунальній власності. (а.с.9)

Згідно відомостей листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 01 липня 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 в Центрально-Міському районі Криворізької південної ДПІ як платник плати за землю на обліку не перебуває. (а.с.16)

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

Як встановлено судом першої інстанції та беззаперечно слідує із матеріалів справи відповідач є власником нерухомого майна, яке розміщене на земельній ділянці комунальної форми власності.

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 ЗК України реалізується через право постійного користування або право оренди.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною 1 статті 21 Закону України «Про оренду землі».

Водночас ЗК України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Відповідно до частин 1, 2 статті 120 цього Кодексу, у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на нежитлову будівлю, розташовану на спірній земельній ділянці, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів ОСОБА_3 (лат. superficies solo cedit збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 924/856/20.

Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 912/1188/17, від 21 січня 2019 року у справі № 902/794/17, від 04 лютого 2019 року у справі № 922/3409/17, від 12 березня 2019 року у справі №916/2948/17, від 09 квітня 2019 року у справі № 922/652/18, від 21 травня 2019 року у справі №924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15, від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15, від 12 квітня 2017 року у справах № 22/207/15 і № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 922/2413/19.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 вересня 2018 року у справі №925/230/17.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин норм ст. 1212 ЦК України.

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що з дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на цій земельній ділянці.

Отже, з дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідач, як власник такого майна, став фактичним користувачем спірної земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме з дати виникнення у нього права власності на об`єкт нерухомого майна у нього, як у власника виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати кошти за користування земельною ділянкою, на якій розташоване майно.

Договір оренди земельної ділянки до цього часу між сторонами не укладений, відтак відповідач, як власник об`єкта нерухомого майна, у спірний період користувався земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за відсутності оформленого, згідно з вимогами чинного законодавства, права користування земельною ділянкою, не сплачуючи коштів за користування землею, тому як фактичний користувач спірної земельної ділянки, які без достатньої правової підстави за рахунок позивача власника земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212 1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; площу земельної ділянки; суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.

Щодо визначення суми безпідставно збережених коштів, що підлягає стягненню з відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 289.1, 289.2 статті 289 Податкового Кодексу України, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за певною формулою.

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового Кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, від 06 серпня 2019 року у справі № 922/3560/18, від 08 жовтня 2019 року у справі № 904/4737/18 та від 28 вересня 2020 року у справі №922/4073/19.

При цьому, статтею 12 Закону України «Про оцінку земель» регламентовано, що нормативно-правові акти з проведення оцінки земель затверджуються Кабінетом Міністрів України. Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 цього Закону); нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж один раз на 5 7 років (стаття 18 Закону України «Про оцінку земель»).

Відповідно до ч.2 ст. 20 та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Так, результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), який веде відповідний облік.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.

Отже, технічна документація на конкретну земельну ділянку, яка виготовляється на замовлення землекористувача (власника), відповідно до статті 20 Закону України «Про оцінку земель», є джерелом інформації про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки.

При цьому власник (землекористувач) може використати технічну документацію на обґрунтування нормативної грошової оцінки, надавши суду її оригінал або належно засвідчену копію. Так, технічна документація, виготовлена на конкретну земельну ділянку уповноваженим органом, може бути належним доказом на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка набула статусу об`єкта цивільних прав.

З наведених норм законодавства не вбачається можливості визначення даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки в інший спосіб, ніж шляхом оформлення витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, тому необґрунтованими є будь-які розрахунки, зроблені за відсутності такого витягу.

Вказаний висновок узгоджується з практикою Верховного Суду, яким неодноразово зазначалося, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (постанови Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 922/902/18, від 08 серпня 2019 року у справі №922/1276/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2082/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 922/3607/18).

Обґрунтовуючи розмір заявлених позовних вимог позивач посилається, зокрема, на рішення Криворізької міської ради від 24 червня 2015 року № 3728, яке набрало чинності 01 січня 2016 року, яким затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Кривогу Рогу, яка у тому числі містить середню (базову) вартість 1 кв.м. земель міста станом на 01 січня 2014 року в розмірі 270,60 гривень.

Крім того, позивач посилався на те, що рішенням Криворізької міської ради від 12 липня 2017 року № 1862 «Про встановлення ставок земельного податку, розміру орендної плати, пільг зі сплати за землю та затвердження Регламенту оподаткування земельних ділянок на території міста Кривогу Рогу у 2018 році» установлено ставки земельного податку та розмір орендної плати за землю в залежності від цільового призначення земельної ділянки згідно Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548, яке набрало чинності з 01 січня 2018 року.

Відповідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку від 27 травня 2021 року № 588413, цільове призначення земельної ділянки, що використовується відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:247:0006 віднесено до секції В 03.15 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, що відповідає розміру ставки орендної плати 0,9% від нормативної грошової оцінки земель міста.

Рішенням Криворізької міської ради від 27 червня 2018 року № 2816 «Про встановлення ставок земельного податку, розміру орендної плати, пільг зі сплати за землю та затвердження Регламенту оподаткування земельних ділянок на території міста Кривогу Рогу у 2019 році», яке набрало чинності 01 січня 2019, ставка орендної плати для тієї ж секції В 03.15 залишилась незмінною 0,9% від нормативної грошової оцінки земель міста.

Згідно рішення Криворізької міської ради від 26.06.2019 року № 3897 «Про встановлення ставок плати за землю та пільг щодо земельного податку на території м. Кривогу Рогу у 2020 році», яке набрало чинності 01 січня 2020 року, ставка орендної плати для тієї ж секції В 03.15 встановлена у розмірі 0,9% від нормативної грошової оцінки земель міста.

Рішенням Криворізької міської ради від 30 червня 2020 року № 4799, яке набрало чинності з 01 січня 2021 року, встановлено ставки плати за землю та пільги із земельного податку на території м. Кривогу Рогу на 2021 рік, ставка орендної плати для тієї ж секції В 03.15 залишилась незмінною 0,9% від нормативної грошової оцінки земель міста.

З наданого позивачем розрахунку, який перевірено колегією суддів, який колегія суддів вважає вірним та погоджується з ним, вбачається, що за період з 01 серпня 2018 року до 31 липня 2021 року відповідачем збережено у себе без достатньої правової підстави кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою площею 0,2346га, з кадастровим номером :08:247:0067 в розмірі 133 039,36 гривень.

Отже, враховуючи набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, а також користування у спірний період без достатніх на те правових підстав сформованою земельною ділянкою, на якій розташована ця нерухомість, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про розмір несплаченої суми за використання вказаної земельної ділянки за період з 01 серпня 2018 року по 24 червня 2021 року в сумі 133 039,36 гривень.

Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що позивачем при зверненні до суду з позовом у даній справі не було пропущено строк позовної давності.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 11 жовтня 2021 року Криворізька міська рада звернулась до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування спірною земельною ділянкою за період з 01 серпня 2018 року до 24 червня 2021 року.

Під час розгляду справи судом першої інстанції у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальний.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності.

Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність визначена статтею 258 ЦК України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу Covid-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (Covid-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

При вирішенні спору апеляційний суд не врахував, що у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають і строки позовної давності. Всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (Covid-19).

Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права викладений у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 679/1136/21, який відповідно положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується апеляційним судом під час розгляду даної справи.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу щодо врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 18 січня 2022 року по справі №370/522/16-ц, в якій Верховний Суд досліджував питання поновлення процесуального строку на оскарження судового рішення у зв`язку із запровадженням карантину з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (Covid-19), оскільки продовження строку позовної давності в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. Тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається (постанова Верховного Суду від 22 вересня 2022 у справі № 920/724/21).

Врахувавши, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах трирічного строку позовної давності є 02 серпня 2021 року, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, вимоги Криворізької міської ради про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування спірною земельною ділянкою за період з 01 серпня 2018 року по 24 червня 2021 року підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 270 гривень, сплачений Криворізькою міською радою за подання позовної заяви (а.с. 1) та в розмірі 3 405, гривень сплачений за подання апеляційної скарги (а.с. 147), у загальному розмірі 5 675 гривень (2270 + 3405).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Криворізької міської ради задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2023 року скасувати.

Позовні вимоги Криворізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів задовольнити.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Криворізької міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :08:247:0006 за період з 01 серпня 2018 року до 24 червня 2021 року в сумі 133 039,96 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Криворізької міської ради судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору, в сумі 5 675 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 14 листопада 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста