Постанова

Іменем України

08 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 932/4044/22

провадження № 61-12231св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Дніпровської міської ради, Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 13 липня 2023 року у складі колегії суддів: Барильської А. П.,

Зайцевої С. А., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

Дніпровської міської ради, Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської радипро розірвання договору та стягнення пайового внеску.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 02 жовтня 2015 року позивач є власником нежитлових будівель за адресою:

АДРЕСА_1 , а з 08 травня 2019 року - орендарем земельної ділянки, площею 0,1539 га, кадастровий номер :03:231:0027, за тією ж адресою на підставі укладеного з Дніпровською міською радою договору оренди. Маючи намір укладення з міською радою договору про пайову участь, позивач

у травні 2019 року звернувся із відповідною заявою до міської ради, наслідком чого став укладений з ним договір про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури в м. Дніпрі від 26 вересня 2019 року, де предметом договору є здійснення оплати забудовником коштів пайової участі на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури в м. Дніпрі шляхом перерахування грошових коштів до спеціального фонду міського бюджету по об`єкту: «Нове будівництво апартамент-готелю з паркінгом» за адресою: АДРЕСА_1 , та величина пайової участі визначена сторонами за розрахунком 5 433 107, 25 грн.

Позивач зазначає, що відповідно до частини дев`ятої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» такий договір укладається не пізніше 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, однак договір між ним та міською радою укладено лише 26 вересня 2019 року, враховуючи його звернення про укладання договору у травні 2019 року, що значно перевищує встановлений законом строк, а дозвіл на початок виконання підготовчих робіт позивач отримав лише 13 березня 2020 року.

З початком у березні 2020 року пандемії початок будівельних робіт був унеможливлений, а з внесенням змін до законодавства у зв`язку із набранням чинності 17 жовтня 2019 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» було скасовано зобов`язання щодо сплати пайової участі, що, на думку позивача, суттєво погіршувало його економічну конкуренцію відносно інших учасників будівельного ринку та створювало для нього фінансове навантаження по вже скасованому внеску і потягло завідомо неконкурентні можливості фінансового тягара, у зв`язку із чим будівництво вказаного об`єкта втратило як своє економічне, так і соціальне значення, враховуючи вкрай невигідні умови договору для забудовника, що призвело до припинення наказом Управління ДАБК від 18 жовтня 2021 року за №17/19 права на початок робіт від 13 березня 2020 року, що позивач вважає істотною зміною обставин настільки, що, якби він, як сторона договору, міг це передбачити, він не укладав би договір на таких умовах або укладав би його на інших умовах.

Посилаючись на викладене, позивач просив розірвати договір про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури в м. Дніпрі від 26 вересня 2019 року та стягнути сплачені на його виконання як безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 1 630 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня

2023 року у складі судді Наумової О. С.позов ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано договір пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпра від 26 вересня 2019 року № 1190, укладений між Дніпровською міською радою в особі Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 , та стягнуто з Дніпровської міської ради в особі Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 сплачений на виконання договору пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпра від 26 вересня 2019 року № 1190 пайовий внесок у розмірі 1 630 000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав встановленими підстави для розірвання спірного договору, такі як порушення відповідачами строків його підписання, який встановлений частиною дев`ятою статті

40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Суд врахував, що будівельні роботи позивач повинен був розпочати після отримання дозволу на початок виконання підготовчих робіт, який видано лише 13 березня 2020 року, однак пізніше він відчужив об`єкти нерухомості, під якими була орендована у міської ради земельна ділянка для подальшого будівництва, що є зміною істотних обставин, які змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що передбачені нормами статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», істотні умови сторонами договору при його укладенні були дотримані.

Зміни істотних умов в силу статті 652 ЦК України у спірному договорі судом не встановлено, оскільки відсутні будь-які фактори, які б підтверджували зміну їх настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Суд врахував фактичне виконання частини умов договору як позивачем, який вніс до бюджету перший транш зазначених у договорі коштів, так і відповідачем, який, хоча і з порушенням строків, однак надав дозвіл на початок виконання підготовчих робіт.

Суд апеляційної інстанції відхилив посилання позивача на те, що запізне надання відповідачами позивачеві дозволу на початок виконання підготовчих робіт, який видано 13 березня 2020 року, враховуючи укладення самого договору 26 вересня 2019 року, призвело до зміни істотних умов спірного договору, оскільки само по собі оскарження процедури дотримання відповідачами вимог статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не є умовами спірного договору та стосується подальшого проходження процедури, передбаченої цією статтею Закону вже після укладення договору.

Суд вважав, що відсутність початку позивачем у відповідності до встановленої зазначеним Законом процедури будівництва та в подальшому відчуження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 на користь третіх осіб ніяк не є зміною істотних умов договору, а тому і відсутні правові підстави для розірвання укладеного між сторонами договору на підставі статті 652 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в стягненні грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України, які внесені позивачем до спеціального фонду міського бюджету на виконання укладених істотних умов договору, підписаних сторонами, оскільки дана стаття належить до застосування тоді, коли така правова підстава набуття майна або збереження його у себе за рахунок іншої особи скасована, визнана недійсною, у встановленому законом порядку, змінена, припинена чи взагалі була відсутня.

Суд вважав, що у цій справі таких підстав не встановлено, а договір з інших підстав позивачем не оскаржувався. Вимога позивача про розірвання договору, на виконання якого сплачені кошти, сама по собі не тягне наслідки такого розірвання у вигляді повернення грошових коштів, сплачених на виконання цього договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

До Верховного Суду 12 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просив її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що спірний договір було укладено з пропущенням строку, встановленого частиною дев`ятою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Зазначає, що будівництво не було розпочато та завершено, тому наявні ознаки для розірвання договору пайової участі, передбачені статтею 652 ЦК України. Вважає, що зміна істотних обставин зумовлена тим, що дозвіл на будівництво після укладення договору припинений. Зауважує, що апеляційна скарга була підписана неуповноваженою на те особою.

Відзив на касаційну скаргу

У вересні 2023 року від Дніпровської міської ради надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 01 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивач ОСОБА_1 з 02 жовтня 2015 року є власником нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_1 .

08 травня 2019 року Дніпровська міська рада на підставі договору оренди землі передала позивачу в оренду земельну ділянку, площею 0, 1539 га (кадастровий номер :03:231:0027), за вказаною адресою.

Цільовим призначення земельної ділянки є (код КВЦПЗ) 03.10 (для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку).

27 травня 2019 року позивач звернувся до Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради із питанням про укладання договору про пайову участь на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Дніпра по об`єкту нове будівництво функціональної будівлі з житловими приміщеннями та паркінгом.

26 вересня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та Дніпровською міською радою в особі Департамента економіки, фінансів та міського бюджету укладено договір про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра, за умовами якого сторони визначили, що предметом договору є здійснення оплати забудовником коштів пайової участі на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури

м. Дніпра, шляхом перерахування грошових коштів до спеціального фонду міського бюджету по об`єкту: «Нове будівництво апартамент-готелю з паркінгом» за адресою: Севастопольський узвіз, 5, та величина пайової участі визначена сторонами за розрахунком 5 433 107, 25 грн.

Згідно із пунктом 2.3. договору, проведення остаточного розрахунку після надання документів про затвердження кошторисної вартості будівництва об`єкта, що вводиться в експлуатацію згідно з державними будівельними нормами або за фактичними показниками створених потужностей.

Відповідно до графіку сплати пайовий внесок сплачується протягом п`яти робочих днів з моменту укладання договору мало бути сплачено

1 629 932,18 грн, а решта в сумі 3803175,07 грн - після введення об`єкта в експлуатацію.

Відповідно до квитанцій від 27-30 вересня 2019 року позивач на виконання договору сплатив 1 630 000 грн.

13 березня 2020 року ОСОБА_1 отримав дозвіл на початок виконання підготовчих робіт, проте будівельні роботи не були розпочаті.

28 вересня 2021 року позивач здійснив відчуження нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 на підставі відповідних нотаріально посвідчених договорів.

З листів Управління ДАБК ДМР від 18 жовтня 2021 року № 913-753 та наказу Управління ДАБК від 18 жовтня 2021 року № 17/19 слідує, що право ОСОБА_1 на початок виконання підготовчих робіт, набуте 13 березня

2020 року на підставі повідомлення про початок виконання підготовчих робіт по об`єкту «Нове будівництво апартамент-готелю з паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 », припинено.

Позивач 04 листопада 2021 року, 05 та 21 січня 2022 року звертався до Дніпровської міської ради із заявами про розірвання договору, однак відповідей не отримав.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 1, 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору, відповідно до статті 3 ЦК України, є однією із засад цивільного законодавства.

Статтею 6 ЦК України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Отже, принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Згідно з частинами другою, третьою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на час укладення між сторонами договору) замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

У частині п`ятій статті 40 зазначеного Закону встановлено, що величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Згідно з частиною дев`ятою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Отже, як установлено судами попередніх інстанцій, обов`язок позивача як замовника, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, сплатити кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту був прямо передбачений частиною другою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Саме з метою реалізації цього обов`язку, за ініціативою позивача відбулось укладення договору від 26 вересня 2019 року та на його виконання позивач сплатив 1 630 000 грн.

Позивач звернувся до суду з вимогами про розірвання такого договору відповідно до статті 652 ЦК України у зв`язку з істотною зміною обставин.

Так, за змістом частин першої, другої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Таким чином закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 жовтня 2021 року у справі № 924/876/20.

Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , оскільки передбачені нормами статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», істотні умови сторонами договору при його укладенні були дотримані, зміни істотних умов в силу статті 652 ЦК України у спірному договорі не встановлено, з огляду на відсутність будь-яких факторів, які б підтверджували зміну їх настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. При цьому суд врахував фактичне виконання частини умов договору як позивачем, який вніс до бюджету перший транш зазначених у договорі коштів, так і відповідачем, який, хоча і з порушенням строків, однак надав дозвіл на початок виконання підготовчих робіт.

Колегія суддів вважає, що часткове виконання позивачем договору

від 26 вересня 2019 року не позбавило б останнього того, на що він розраховував при укладенні цього договору, а саме взяти пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури

м. Дніпра.

Суд апеляційної інстанції правильно відхилив доводи позивача про те, що запізне надання відповідачами позивачеві дозволу на початок виконання підготовчих робіт, який видано 13 березня 2020 року, враховуючи укладення самого договору 26 вересня 2019 року, призвело до зміни істотних умов спірного договору, оскільки таке не є умовами спірного договору та стосується подальшого проходження процедури, передбаченої цією статтею Закону вже після укладення договор.

При цьому відсутність початку позивачем у відповідності до встановленої зазначеним Законом процедури будівництва та в подальшому відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб ніяк не є зміною істотних умов договору, а тому і відсутні правові підстави для розірвання укладеного між сторонами договору на підставі статті 652 ЦК України.

Позивач не позбавлений був права після отримання 13 березня 2020 року розпочати будівельні роботи, однак такі роботи розпочато так і не було,

а 28 вересня 2021 року ОСОБА_1 відчужив нерухоме майно, яке розміщено на спірній земельній ділянці, отже позивач не був позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору від 26 вересня 2019 року.

Посилання у касаційній скарзі на те, що зміна істотних обставин зумовлена тим, що дозвіл на будівництво після укладення договору припинений не є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки позивач не був позбавлений з моменту отримання дозволу на початок виконання підготовчих робіт, який видано 13 березня 2020 року, аж до 18 жовтня 2021 року, тобто до наказу УДАБК про скасування такого дозволу, продовжити в рамках встановленої Законом процедури оформлення належних документів та розпочати будівництво.

Слід зазначити, що на час укладення договору від 26 вересня 2019 року існувала пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення такого договору відповідно до статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у відповідній редакції та зобов`язувало замовника будівництва взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, а тому подальша зміна вимог законодавства шляхом виключення зазначеної статті Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», який набрав чинності 17 жовтня

2019 року, у цьому випадку не може бути розцінена як істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, та яка є підставою для розірвання договору.

Суд апеляційної інстанції при вирішенні спору по суті заявлених позовних вимог про розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, з огляду на умови договору від 26 вересня 2019 року, у тому числі щодо строку виконання позивачем зобов`язань зі сплати коштів пайової участі, оцінивши обставин, які стали підставою для звернення з відповідними позовними вимогами, та докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень, а також здійснивши аналіз законодавства, яке регулює спірні правовідносини, не встановив всієї сукупності умов, наявність яких відповідно до частини другої статті 652 ЦК України може бути підставою для розірвання договору та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтована, її доводи зводяться до переоцінки доказів та встановленню інших обставин ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, відповідно касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення,

а постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович