Постанова

Іменем України

08 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 462/723/13

провадження № 61-9451св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - Залізничний відділ державної виконавчої служби у

м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Львів),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на постанову Львівського апеляційного суду від 15 травня 2023 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на незаконні рішення, дії та бездіяльність Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Львів) (далі - Залізничний ВДВС у м. Львові, виконавча служба).

Скаргу мотивовано тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2013 року стягнуто на його користь з ДАП «Львівські авіалінії» 35 506, 60 грн різниці середнього заробітку з урахуванням індексації та компенсації за період з 07 листопада 2007 року до 30 січня 2013 року. Вказане рішення набрало законної сили 24 вересня 2013 року та 01 листопада

2013 року було видано виконавчий лист, пред'явлений до виконання в Залізничний ВДВС. Постановою державного виконавця від 12 листопада

2013 року було відкрито виконавче провадження ВП № 40665817.

Разом з тим, 23 грудня 2013 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що 03 листопада

2011 року Міністерством інфраструктури України прийнято рішення про припинення шляхом ліквідації ДАП «Львівські авіалінії», ліквідатором призначено Кальмука Н. Б.

Він неодноразово оскаржував вищевказану постанову про закінчення виконавчого провадження та звертався зі скаргами на дії державного виконавця, однак суди неправильно тлумачили пункт 7 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» та не врахували, що виконавче провадження підлягає закінченню при визнанні боржника банкрутом, а не здійснення процедури ліквідації юридичної особи.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив:

- визнати неправомірними дії суб`єктів оскарження щодо невиконання рішення суду від 04 квітня 2013 року та закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 без виконання рішення суду;

- зобов`язати суб`єктів оскарження виконати рішення суду від 04 квітня 2013 року, усунути порушення (поновити тривале порушене право заявника) та зобов`язати вжити всі заходи для виконання зазначеного судового рішення;

- винести окрему ухвалу за фактом виявлення умисного невиконання судового рішення, що набрало законної сили, та перешкоджання його виконанню посадовими особами суб`єктів оскарження.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06 грудня 2022 року у складі судді Румілової Н. М. у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції виходив із преюдиційності обставин, встановлених Верховним Судом у постанові від 04 травня

2022 року, якою було скасовано судові рішення в частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 та закрито провадження у справі в цій частині. Судові рішення в частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій виконавців щодо невиконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2013 року та закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 без виконання рішення суду, і зобов`язання вказаних осіб вжити всі заходи для виконання рішення суду, яке набрало законної сили, скасовані та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції виходив із того, що у зазначеній постанові Верховного Суду встановлено, що оскільки постанова про закінчення виконавчого провадження від 23 грудня 2013 року ВП № 40665817 у встановленому законом порядку не скасована та є чинною, відсутні правові підстави для задоволення вимог скарги.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 15 травня 2023 року ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 06 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення скарги.

Визнано неправомірними дії державного виконавця Залізничного ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та його керівників щодо закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2013 року про стягнення на користь ОСОБА_1 з ДАП «Львівські авіалінії» 35 506,60 грн різниці середнього заробітку з урахуванням індексації та компенсації за період з 07 листопада 2007 року по 30 січня 2013 року.

Скасовано постанову Залізничного ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 23 грудня 2013 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 без виконання рішення суду.

Зобов`язано державного виконавця усунути порушення і здійснити виконання зазначеного рішення відповідно до вимог чинного законодавства. В решті вимог відмовлено.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що за змістом пункту 7 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження»

(у редакції, чинній на час винесення постанови) виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом, а не у зв`язку із здійсненням процедури ліквідації юридичної особи. При цьому суд послався на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 10 січня

2023 року у справі № 462/629/20, від 01 лютого 2023 року у справі № 2-447/11.

Суд врахував, що предметом заборгованості є заробітна плата, а боржником державне підприємство, яке не оскаржує ухвалені у цій справі судові рішення, а тому вважав, що порушене право стягувача ОСОБА_1 на отримання заробітної плати та виконання на його користь рішення суду підлягає захисту шляхом задоволення його скарги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі Залізничний ВДВС у м. Львові просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що питання правомірності дій державного виконавця при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 від 23 грудня 2013 року було предметом дослідження судів усіх інстанцій за попередніми скаргами ОСОБА_1 у цій справі. Зокрема, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04 червня 2014 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ Гудковської Н. С. та начальника Іваніва А. О. щодо винесення постанови ВП № 40665817 від 23 грудня 2013 року. Крім того, постановою Верховного Суду від 04 травня 2022 року скасовано ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2021 року в частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 і закрито провадження у справі в цій частині на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2021 року в частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Львів) та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів щодо невиконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2013 року та закінчення виконавчого провадження

ВП № 40665817 без виконання рішення суду, і зобов`язання вказаних осіб вжити всі заходи для виконання рішення суду, яке набрало законної сили, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Оскільки ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду зі скаргами на дії державного виконавця з однаковими вимогами та вони були розглянуті по суті, судами здійснено оцінку правомірності дій державного виконавця в частині винесення оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження, тому наявні правові підстави для закриття провадження у справі на підставі частини першої статті 255 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу

У серпні 2023 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 18 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 квітня 2013 року Залізничним районним судом м. Львова у справі

№ 462/723/13-ц ухвалено рішення про стягнення з ДАП «Львівські авіалінії» на користь ОСОБА_1 35 506 ,60 грн різниці середнього заробітку з урахуванням індексації та компенсації за період з 07 листопада 2007 року по 30 січня 2013 року. Зазначене рішення суду набрало законної сили

24 вересня 2013 року та 01 листопада 2013 року видано виконавчий лист, який передано на виконання у Залізничний ВДВС ЛМУЮ.

12 листопада 2013 року Залізничним ВДВС ЛМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 40665817.

23 грудня 2013 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №40665817 без виконання рішення суду.

Вказана постанова державного виконавця мотивована тим, що 03 листопада 2011 року Міністерством інфраструктури України прийнято рішення про припинення шляхом ліквідації ДАП «Львівські авіалінії» та з 14 листопада 2011 року підприємство перебуває у стані припинення шляхом ліквації. Оголошення про початок процедури ліквідації надруковано в газеті «Голос України» № 217 від 18 листопада 2011 року. Ліквідатором ДАП «Львівські авіалінії» призначено Кальмука Н. Б. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника-юридичної особи. Виконавчий лист надсилається до ліквідаційної комісії (або ліквідатору). Відповідно до частини другої статті 67 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ліквідації боржника-юридичної особи виконавчий документ надсилається ліквідаційній комісії (або ліквідатору) для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку.

26 листопада 2013 року до Залізничного відділу ВДВС ЛМУЮ надійшло повідомлення, що наказом Міністерства інфраструктури України № 334

від 03 листопада 2013 року головою ліквідаційної комісії призначено Бєлоусова В. В. З огляду на вищенаведене, державний виконавець дійшов висновку про те, що виконавчий документ слід скерувати голові ліквідаційної комісії ДАП «Львівські авіалінії».

Встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду зі скаргами на дії державного виконавця, зокрема, 20 травня 2014 року до Залізничного районного суду м. Львова зі скаргою на рішення та дії державного виконавця та начальника Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, в якій просив: визнати неправомірними дії державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ Гудковської Н. С. та начальника Іваніва А. О. щодо винесення постанови ВП № 40665817 від 23 грудня 2013 року про закінчення виконавчого провадження та затягування її надсилання стягувачу, зобов`язати вказаних осіб виконати рішення суду від 04 квітня 2013 року; скасувати постанову ВП № 40665817 від 23 грудня 2013 року про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04 червня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області

від 18 липня 2014 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2014 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Залізничного районного суду м. Львова

від 04 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області

від 18 липня 2014 року залишено без змін.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на рішення та дії управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, в якій просив: визнати неправомірними дії управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області в частині відмови виконати рішення суду в справі № 462/723/13-ц відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; зобов`язати управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області виконати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2013 року в справі № 462/723/13-ц у спосіб, визначений пунктом 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 07 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 листопада 2015 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено з огляду на те, що судове рішення не підлягає виконанню у порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а підлягає виконанню в загальному порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 подав до Залізничного районного суду м. Львова скаргу в порядку розділу VII ЦПК України, в якій просив визнати неправомірними дії боржника - ДАП «Львівські авіалінії» та Залізничного

ВДВС ЛМУЮ щодо невиконання рішення суду відповідно до статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і зобов`язати суб`єктів оскарження виконати рішення Залізничного районного суду

м. Львова від 04 квітня 2013 року.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області

від 19 вересня 2016 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Суди виходили із того, що виконавче провадження з примусового виконання рішення суду є закінченим, постанова про закінчення виконавче провадження ніким не скасована, а відтак відсутні правові підстави для визнання неправомірними дій Залізничного ВДВС ЛМУЮ щодо невиконання рішення суду, як і відсутні підстави для зобов`язання їх вчинити певні дії.

Також вважали, що відсутні правові підстави для визнання неправомірними дій ДАП «Львівські авіалінії», оскільки відповідно до статей 383-389 ЦПК України можуть бути оскаржені лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

При цьому 01 грудня 2015 року Залізничний районний суд м. Львова постановив окрему ухвалу, якою встановив наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 382 КК України в діях голови ліквідаційної комісії ДАП «Львівські авіалінії» у звязку із невиконанням останнім рішення суду та вирішено довести до відома прокурора Львівської області про даний факт для вжиття заходів відповідно до вимог статті 214 КПК України.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, у якій просив визнати неправомірними дії начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Добоша Ю. О. та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів щодо невиконання рішення від 04 квітня 2013 року Залізничного районного суду

м. Львова та закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 без виконання рішення суду; скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817; зобов`язати начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Добоша Ю. О. та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів щодо невиконання рішення від 04 квітня 2013 року Залізничного районного суду м. Львова та закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 без виконання рішення суду, усунути порушення (поновити порушене право заявника) та зобов`язати вжити всі заходи для виконання рішення суду, яке набрало законної сили; здійснити судовий контроль за виконанням рішення від 04 квітня 2013 року Залізничного районного суду м. Львова, зобов`язати суб`єктів оскарження повідомити суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня одержання ухвали; винести окрему ухвалу за фактом виявлення умисного невиконання судового рішення, що набрало законної сили, або перешкоджання його виконанню посадовими особами суб`єктів оскарження, яка надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи до порушників законодавства.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2020 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 06 липня 2021 року, скаргу задоволено частково.

Визнано неправомірними дії начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Добоша Ю. О. та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів щодо невиконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2013 року в справі № 462/723/13-ц та закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 без виконання рішення суду.

Скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження

ВП № 40665817.

Зобов`язано начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів усунути порушення (поновити порушене право заявника) та зобов`язати вжити всі заходи для виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2013 року, яке набрало законної сили.

В решті заявлених вимог скарги відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 04 травня 2022 року задоволено частково касаційну скаргу Залізничного ВДВС м. Львів. Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2021 року в частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 скасовано і закрито провадження у справі в цій частині на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2021 року в частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Львів) та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів щодо невиконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2013 року та закінчення виконавчого провадження

ВП № 40665817 без виконання рішення суду, і зобов`язання вказаних осіб вжити всі заходи для виконання рішення суду, яке набрало законної сили, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що вимоги скарги ОСОБА_2 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 від 23 грудня 2013 року були предметом розгляду судів попередніх інстанцій та ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04 червня 2014 року, яка переглядалася в апеляційному та касаційному порядку і набрала законної сили, у задоволенні вказаних вимог було відмовлено. Відтак, провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 в частині вимог про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 23 грудня 2013 року підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. З огляду на ту обставину, що постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 від 23 грудня 2013 року у встановленому законом порядку не скасована та є чинною, відсутні правові підстави для задоволення вимог скарги про визнання неправомірними дій начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Львів) Добоша Ю. О. та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів щодо невиконання рішення від 04 квітня

2013 року Залізничного районного суду м. Львова, справа № 462/723/13-ц та закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 без виконання рішення суду і зобов`язання начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів усунути порушення (поновити порушене право заявника) та зобов`язати вжити всі заходи для виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно зі статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Так, у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Тривале невиконання рішень, постановлених національними судами є системною проблемою України, яка констатована у декількох рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

ЄСПЛ вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час винесення постанови) виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом.

Тлумачення пункту 7 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час винесення постанови) свідчить, що виконавче провадження підлягає закінченню при визнанні боржника банкрутом, а не здійсненні процедури ліквідації юридичної особи.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 1309/7674/12,

від 10 січня 2023 року у справі № 462/629/20, від 01 лютого 2023 року у справі № 2-447/11, предметом розгляду якої були аналогічні правовідносини.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Ураховуючи вищенаведені положення національного та міжнародного законодавства, фактичні обставини цієї справи, зокрема те, що предметом заборгованості є заробітна плата, а боржником - державне авіапідприємство, яке не оскаржує ухвалене у цій справі судове рішення, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про необхідність захисту в судовому порядку порушеного права заявника на виконання ухваленого на його користь рішення.

При цьому колегія суддів враховує, що наказом Міністерства інфраструктури України від 19 липня 2019 року № 562 «Про деякі питання ДАП «Львівські авіалінії» відмінено ліквідацію та прийнято рішення про реорганізацію

ДАП «Львівські авіалінії» шляхом приєднання до державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького». Зазначеним наказом ДП «МА «Львів» ім. Д. Галицького» визнано правонаступником реорганізованого ДАП «Львівські авіалінії» (постанова Верховного Суду

від 14 червня 2023 року у справі № 462/3563/19).

Зазначене також підтверджує незаконність дій державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 7 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Верховний Суд виходить із того, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, однак виконання якого не здійснюється з огляду на закінчення виконавчого провадження з підстав, непередбачених чинним законодавством, порушує права ОСОБА_1 , на користь якої ухвалено судове рішення, на законне сподівання на виплату такої заборгованості і становить втручання у «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу.

Крім того, невиконання судового рішення є обмеженням права особи на справедливий суд, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Доводи касаційної скарги про те, що суд вже розглядав скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять та виконавчою службою не доведено, що така скарга була подана із тих же підстав. Зокрема, матеріали справи не містять раніше поданих копій скарг ОСОБА_1 на дії виконавчої служби, з тексту яких суд мав би можливість перевірити тотожність предмету та підстав скарг.

З огляду на недоведеність Залізничним ВДВС у м. Львові підстав для закриття провадження у справі, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про розгляд скарги ОСОБА_1 по суті.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, розглянувши касаційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою,

а тому не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення в частині поділу майна ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Залізничного відділу державної виконавчої служби у

м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Львів) залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 15 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович