Провадження № 2/0158/36/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2023 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Сіліч Ю.Л.,

за участю секретаря - Оніщук Н.Є.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ківерці, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - служба у справах дітей Луцької міської ради про визнання договору про розірвання договору дарування квартири недійсним, усунення перешкод у користуванні житлом, -

В С Т А Н О В И В

Позивач ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - служба у справах дітей Луцької міської ради про визнання договору про розірвання договору дарування квартири недійсним, усунення перешкод у користуванні житлом.

В обґрунтування вимог зазначає, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем, матір останнього ( ОСОБА_6 ) на підставі договору дарування від 09 вересня 2014 року подарувала сину ( ОСОБА_5 ) квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру за відповідачем було зареєстровано цього ж числа.

Позивач розпочала своє проживання у спірній квартирі саме з дозволу попереднього власника ( ОСОБА_6 ). Реєстрацію у вказаній квартирі (13.08.2008 р.) отримала також з дозволу ОСОБА_6 . Діти - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мали постійне місце реєстрації у спірній квартирі.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.12.2020 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Однак, позивач разом з дітьми залишилась проживати у спірній квартирі; обов`язок щодо сплати комунальних платежів першочергово був покладений на ОСОБА_5 , однак, в подальшому, останній припинив сплачувати такі послуги.

Стверджує, що відповідачі, маючи особисту неприязнь до неї, всупереч інтересам дітей, 24.09.2021 року розірвали Договір про дарування квартири з кладовою від 09.09.2014 року. В подальшому, за ініціативи нового власника - ОСОБА_6 , квартиру було від`єднано від електро-, газо- та водопостачання; змінено вхідні замки, що унеможливило потрапляння до квартири та знято з реєстрації як її так і дітей.

Вважає, що такі дії відповідачів порушують законодавство України щодо захисту прав дітей на житло. Посилаючись на норми ЖК, СК, ЦК України та міжнародні Конвенції, просить задовільнити позов у повному обсязі та, з врахуванням уточнюючих позовних вимог, визнати:

- договір про розірвання договору дарування квартири з кладовою №2688, виданий 24.09.2021 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В. недійсним;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_6 , індексний номер 60647301 від 29.09.2021 року;

- провести державну реєстрацію змін та зареєструвати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 згідно договору дарування квартири з кладовою від 09 вересня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицької В.В.;

- визначити місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- усунути ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 перешкоди у користуванні спірною квартирою, шляхом їх вселення та визнання за ними права користування вказаною квартирою; зобов`язання власника квартири не чинити перешкод у користуванні, вчинити дії щодо відновлення комунікаційних послуг та передачі комплекту ключів від квартири (а.с.3-7, 128-129, 142-144).

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 26.10.2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с.85).

01 грудня 2022 року на адресу суду від представника Служби у справах дітей Луцької міської ради надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки і піклування Луцької міської ради - виконавчий комітет Луцької міської ради, яке, в подальшому, було задоволено судом, про що винесено відповідну ухвалу (а.с.93, 216).

27 грудня 2022 року на адресу Ківерцівського районного суду Волинської області від представника відповідачів - адвоката Ольховського М.В. Надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на обґрунтування своєї позиції щодо протиправних дій відповідачів, які, на його думку, виразились у позбавлення права на житло як позивача так і дітей.

Стверджує, що відсутність дозволу органу опіки та піклування при укладенні договору про розірвання договору дарування квартири, не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Права дітей на житло у даному випадку не звузились, оскільки як позивач, так і відповідач забезпечені іншим житлом, тому діти можуть проживати з одним із батьків. Окрім іншого, звертає увагу, що заявлена позивачем вимога щодо визначення місця проживання її дітей за конкретною адресою (спірна квартира), суперечить вимогам ст.160 СК України та ч.ч.3,4 ст. 29 ЦК України.

Право на житло позивача також не порушено, оскільки спірна квартира ніколи не була смільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 .

Втрата позивачами права користування квартирою була легітимною та пропорційною в демократичному суспільстві, оскільки позивач ( ОСОБА_1 ) не здійснювала належний догляд за квартирою, не оплачувала комунальні послуги, що надало право законному власнику житла - ОСОБА_6 розпорядитись нерухомим майном на власний розсуд (а.с.103-104).

У підготовчому судовому засіданні від 27.12.2022 року позивачем заявлено клопотання про витребування доказів (а.с.115-116). Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 травня 2023 року вказане клопотання було задоволено та постановлено витребувати у приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчука С.В. належним чином завірено копію договору про розірвання договору дарування квартири з кладовою від 24.09.2021 року за реєстровим №2688 та усіх документів, на підставі яких він був посвідчений (а.с.169).

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року задоволено клопотання позивачки та постановлено залучити до участі у справі трертю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Сергія Веремчука (а.с. 143-144, 150).

Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у ньому. Акцентувала увагу на тому, що договір про розірвання договору дарування квартири є фіктивним, тобто укладений з умислом відповідачів на виселенні її та дітей із спірної квартири у зв`язку з погіршенням особистих відносин між колишнім подружжям після розірвання шлюбу. Вказує, що від`єднання квартири від комунікаційних мереж у зв`язку з несплатою нею комунальних послуг (як свідчить зі слів відповідачів), не відповідає дійсності, оскільки, зобов`язання щодо здійснення таких платежів було покладено на ОСОБА_5 за рішенням суду при перегляді справи про зменшення розміру аліментів.

Провести реєстрацію місця свого проживання та дітей у квартирі, що у м. Вараш (спільна часткова власність ОСОБА_1 та батьків), не вважає за можливе, оскільки площа нерухомості є надто малою для проживання такої кількості людей у ній (мама, тато, позивач, діти).

Категорично заперечила можливість проживання дітей разом з батьком - відповідачем ОСОБА_5 , оскільки вважає, що нове оточення колишнього чоловіка може мати поганий вплив на дітей. Деталі повідомити суду відмовилась.

Представник відповідачів - адвокат Ольховський М.В. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Вважав, що позивач не наділений правом висувати заявлені у позовній заяві вимоги до нового власника спірної квартири, оскільки остання вправі на власний розсуд користуватись своїм правом власності. Обов`язок визначення місця проживання дітей, відповідно до чинного законодавства, покладено виключно на батьків, а не на бабусю (відповідач).

Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Андрусік О.А. в судовому засіданні у вирішенні спору поклалась на розсуд суду, однак просила врахувати, що перебування дітей протягом пів року без місця реєстрації є кричущим випадком та оцінюється як порушення прав дітей у відповідності як до чинного законодавства так і до міжнародних договорів. Зауважила, що при первинному оформленні договору дарування спірної квартири (від ОСОБА_6 до ОСОБА_5 ) органом опіки і піклування надавалась згода на оформлення такого правочину. Водночас, при укладенні договору про розірвання договору дарування спірної квартири, відповідачі до органу опіки і піклування із відповідною заявою (погодження) не звертались, що, на її думку, як представника державного органу, є порушенням вимог ст.177 СК України.

Заслухавши пояснення позивача, яка позов підтримали та просила його задовільнити у повному обсязі, представника відповідача, який позов заперечив та просив відмовити у його задоволенні, представника третьої особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Андрусік О.А. , яка у вирішенні питання поклалась на розсуд суду, однак просила врахувати, що діти не можуть понад пів року бути без визначеного місця реєстрації, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Частина 1 ст. 4 ЦПК України встановлює кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу вимог ст. ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний встановити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого, суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Наведена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 560/898/16-ц.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 з 14.03.2012 року на праві власності (на підставі права на спадщину за законом після смерті чоловіка) належала ОСОБА_6 (а.с.17).

ОСОБА_5 (відповідач) та ОСОБА_1 (позивач) перебували у шлюбі з 30.05.2008 року (а.с.10), в якому народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.13) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.12).

13.08.2008 року з дозволу власника спірної квартири - ОСОБА_6 , зареєстровано постійне місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у вказаній квартирі; 23.09.2009 року - за таких же обставин зареєстровано місце проживання ОСОБА_5 (а.с.19-20). Вказані обставини не заперечувались у судовому засіданні ні позивачем, ні представником відповідача.

09.09.2014 року ОСОБА_6 , як власником, подарована спірна квартира сину - ОСОБА_5 , що підтверджується договором дарування квартири з кладовою (а.с.14-15).

12.06.2019 року у спірній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 (а.с.20).

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 грудня 2020 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.11).

Позивачем не заперечується той факт, що після розірвання шлюбу вона разом з дітьми безперешкодно проживала у спірній квартирі.

24.09.2021 року власник квартири ОСОБА_5 уклав із ОСОБА_6 (матір) договір про розірвання договору квартири (спірної) (а.с.95). Тобто, фактично з цього моменту власником квартири знову стала ОСОБА_6 (а.с.16).

З 28.09.2021 року ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та на час розгляду справи в суді постійно проживає за вказаною адресою (а.с.105-зворот).

Позивачем не заперечується, що з моменту набуття власності ОСОБА_6 на квартиру (2021 рік), вона безперешкодно до липня 2022 року проживала у даній квартирі.

Водночас, позивач стверджує, що з червня 2022 року, власником квартири систематично здійснювались перешкоди у користуванні спірним житлом, а саме, на її думку, з ініціативи нового власника здійснено відключення комунікацій; в подальшому - змінено вхідний замок, що унеможливило доступ до житла, знято її та дітей з реєстрації (а.с.37-48). Позивачу стало відомо про продаж власником спірної квартири, що зумовило подання позову про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру (а.с.55-84).

Позивачем не заперечується, що вона є співвласником квартири у м. Вараш Рівненської області (батьківська квартира) (а.с.105,146-148) та те, що на даний час вона та діти забезпечені житлом на праві користування (оренда позивачем сусідньої до спірної квартири).

Позивачем не заперечується факт не оскарження дій державного реєстратора щодо зняття дітей з попереднього місця проживання без її відома.

Встановлені вказані вище фактичні обставини сторонами спору на момент судових дебатів визнаються.

Предметом позову є визнання договору про розірвання договору дарування квартири недійсним з тих підстав, що він укладений без надання дозволу органу опіки та піклування, оскільки у спірній квартирі були зареєстровані та проживали діти.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-13667сво21), постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект щодо відновлення відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути передбачений законом або договором.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду 22 березня 2023 року у справі № 509/5080/18, провадження № 61-11707св22).

Суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яку прагне досягнути позивач, звертаючись до суду.

Власне, виходячи із трактування вищезазначених висновків Верховного Суду, суд, при вирішення даного спору, з`ясував у позивача, яку ж кінцеву мету вона очікує досягнути при можливому задоволенні судом позовних вимог. Зі слів позивачки, остання хоче відновити попередню реєстрацію її місця проживання та дітей у спірній квартирі; надати можливість їй та дітям користуватись такою квартирою та надати, в майбутньому, дітям право успадкування спірної квартири.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини другою статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним (Постанова ВС КЦС від 10 лютого 2021 року у справі № 385/1598/18, провадження№ 61-12954св19).

Тобто, потрібно встановити чи вплинула відсутність дозволу органу опіки і піклування на майнові (житлові) права дітей у даному випадку.

Судом встановлено та позивачем не заперечувався той факт, що діти наразі забезпечені житлом, яке вона орендує. Зі слів позивачки, умови проживання для дітей є належними. Тобто, позивач, як матір, виконала та виконує в подальшому обов`язок, передбачений ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» по відношенню до своїх дітей.

Водночас, судом встановлено та позивачем не заперечувалось, що батько є забезпечений житлом та не заперечує аби діти проживали разом з ним, тобто користувались на рівних правах належним йому житлом та були зареєстровані за місцем його проживання. Однак, таке право дітей, на думку суду, обмежує саме матір (позивачка), оскільки не бажає з власних міркувань аби діти проживали за іншою, окрім спірної квартири, адресою. Мотиви таких обмежень позивачка обґрунтувала негативним впливом на дітей теперішнього оточення її колишнього чоловіка (нової сім`ї). Водночас, будь-яких достовірних доказів такої інформації, суду не надала. Даних, що дітям загрожує небезпека при перебуванні за місцем проживання батька - судом не здобуто.

З наведеного слідує, що діти не обмежені правом на користування житлом; зі сторони обох батьків вчинено та вчиняються дії щодо забезпечення дітей належними умовами проживання.

Окрім того, позивач не заперечила, що навіть після розірвання договору дарування квартири, вона та діти певний час безперешкодно проживали та користувались спірною квартирою. Тобто, в заявлений проміжок часу права дітей також не були порушені.

Аналізуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання договору розірвання дарування квартири таким, що вчинений всупереч інтересам дитини, з огляду на порушення/ обмеження їх прав.

Щодо заявленої вимоги позивача про проведення реєстрації змін та реєстрації права власності на квартиру за колишнім чоловіком, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Статтею 12 ЦК України регламентовано, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Тобто, особа самостійно, на свій власний розсуд, використовує надані їй права. У даному випадку, відповідач виявив самостійне бажання не бути власником спірної квартири; своє волевиявлення реалізував через укладення договору про розірвання договору дарування квартири. Тобто, відмовився самостійно від своїх майнових прав. Суд, у даному випадку, вважає неправомірним, з врахуванням положень Конституції та ЦК України, встановити обов`язок для відповідача примусово володіти спірним майном.

Окрім того, суд не може зобов`язати державного реєстратора прийняти рішення про державну реєстрацію речових прав, бо це пряме втручання судової влади в юрисдикцію виконавчої гілки влади.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу (ЦК) України та ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу (СК) України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно.

Статтею 161 СК України визначено: якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У даному випадку, виходячи із тих пояснень, які отримані судом під час судових засідань, суд не вбачає, що між сторонами існує спір про визначення місця проживання дитини, оскільки батько (відповідач) не заперечує щодо проживання дітей разом з ним. Окрім того, при вирішення спору про визначення місця проживання дитини, подається висновок органу опіки і піклування. Позивач, звертаючись до суду з такою позовною вимогою, повинна була б врахувати такий аспект, однак таким правом не скористалась.

Щодо позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що новим власником спірної квартири є ОСОБА_6 (бабуся дітей), яка вільно володіє і розпоряджається своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.14 ЦК України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї. Визначеними ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, яким мають відповідати як цивільні права, так і цивільні інтереси, є, окрім іншого, й неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини.

Суд вважає, що задоволення вимог позивача у частині зобов`язання нового власника усунути перешкоди позивачу та дітям у користуванні спірною квартирою, прямо суперечитиме Першому протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод по відношенню щодо захисту прав відповідача - ОСОБА_6 .

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що у даному випадку позивачем використано неналежний спосіб захисту, який оцінюється як право на зло. Фактично, позивач, використовуючи дітей, завуальовано під приводом поданого позову, намагається встановити своє право користування житлом, яке не належить їй на справі спільної сумісної власності.

З огляду на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 14, 15, 16, 29, 203, 215 ЦК України, ст. ст. 160, 177 СК України, суд -

У Х В А Л И В

В задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - орган опіки та піклування Луцької міської ради - виконавчий комітет Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчук Сергій Володимирович, про визнання договору про розірвання договору дарування квартири недійсним, усунення перешкод в користуванні житлом - відмовити.

Заходи забезпечення позову, застосовані постановою Волинського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 - скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_5 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_6 , адреса проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_3 .

Представник відповідачів - адвокат Ольховський Микола Вікторович, адреса: вул. Даргомижського, буд. 7, оф. 308, м. Луцьк Волинської області.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - орган опіки та піклування Луцької міської ради - виконавчий комітет Луцької міської ради, адреса: вул. Богдана Хмельницького, 19, м. Луцьк Волинської області.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчук Сергій Володимирович, адреса: вул. Ковельська, 1, м. Луцьк Волинської області.

Повний текст рішення складений 10.11.2023 року.

Суддя Ківерцівського районного суду Ю.Л. Сіліч