Справа № 461/9144/23
Провадження № 2/461/3388/23
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

13.11.2023 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі головуючого судді Стрельбицького В.В., розглянувши заяву представника позивача Пилипець Романа Юрійовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Пилипець Роман Юрійович до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний реєстратор Белзької міської ради Львівської області Лободинець Наталія Іванівна про зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Фактичні обставини справи, суть клопотання та дані про особу,

яка його заявила, суть питання, яке вирішується судом.

У провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Пилипець Роман Юрійович до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний реєстратор Белзької міської ради Львівської області Лободинець Наталія Іванівна про зобов`язання вчинити певні дії.

Разом із позовною заявою представником позивача подано заяву про забезпечення позову у якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 060 та заборонити ОСОБА_3 проводити будівельні, монтажні та ремонтні роботи на горищі площею 69,7 кв.м. у будинку АДРЕСА_2 .

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 30.10.2023 у задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено.

10.11.2023 представник позивача - адвокат Пилипець Роман Юрійович, сформувавши документи у системі «Електронний суд», звернувся до суду повторно із заявою про забезпечення позову у цивільній справі. У наведеній заяві просить суд накласти арешт на об' єкт нерухомого майна: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060 із описом: «Загальна площа (кв.м.): 17,3, житлова площа (кв.м.): 13,6, Опис: нежитлове приміщення (горище) площею 69,7 м.кв., згідно технічного паспорта»).

Обґрунтовуючи подану заяву, представник стверджує, що на час подання повторної заяви про забезпечення позову з`явились нові обставини, які вказують на необхідність забезпечення позову, шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна. Так, адвокат Пилипець Р.Ю. вказує, що 08.11.2023 ОСОБА_2 повідомила, що на веб-сайтах у мережі «Інтернет» розміщені оголошення про продаж об`єкта нерухомості щодо якого виник спір. Дата публікації оголошень 07.11.2023. Звернувшись за вказаним у оголошеннях номером мобільного телефону НОМЕР_1 , особа, яка підняла слухавку, представилась ріелтором (посередником) по продажу даного об`єкту та повідомила, що: «по документах до цієї квартири належить ще одна квартира на останньому поверсі будинку, однак власник має намір її виділяти в окремий об`єкт нерухомості за погодженням з покупцем після продажу. Площа квартири на першому поверсі по документах орієнтовно 17 кв.м., але фактично після здійснених перепланувань та добудов її площа становить 56 кв.м. На прохання надати підтверджуючі документи щодо права власності, вказана особа у месенджері «Telegram» надіслала фото витягу з Державного реєстру речових прав, сформованого 14.07.2023 Лободинець Н. І. щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 060 із описом «Загальна площа (кв.м): 17.3, житлова площа (кв.м): 13.6, Опис: нежитлове приміщення (горище) площею 69,7 м.кв, згідно технічного паспорта».

Таким чином, заявник вважає, що наведене підтверджує той факт, що згадані оголошення стосуються саме того об`єкта нерухомості, який є предметом спору у даній справі та відповідно, який відповідач має намір відчужити до завершення судового розгляду. У випадку якщо ОСОБА_3 відчужить під час судового розгляду справи згадану квартиру, то, на думку заявника, позов втратить сенс, оскільки виникне потреба у зверненні із позовом до нового відповідача.

Мотиви та висновки суду, а також положення закону,

яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. А у пункті 4 даної постанови роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась до суду із позовом у якому просить скасувати рішення державного реєстратора права на нерухоме майно Белзької міської ради Львівської області - Лободинець Наталії Іванівни про державну реєстрацію прав № 68457586 від 14 липня 2023 року. Також просить зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права користування власниками квартир та нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_2 : горищем будинку площею 69,7 кв.м., шляхом демонтажу встановленого ОСОБА_3 замка та невчинення будь-яких інших перешкод у доступі до горища.

Разом з тим, як зазначає сам представник позивача у заяві про забезпечення позову, на даний час за відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060 із описом: «Загальна площа (кв.м.): 17,3, житлова площа (кв.м.): 13,6, Опис: нежитлове приміщення (горище) площею 69,7 м.кв., згідно технічного паспорта»), яке він набув на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2556, виданий 28.09.2021, який є чинним і не оспорюється позивачем.

Таким чином, з наведеного вище встановлено, що позивач, не оспорюючи законність набуття у власність відповідачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу), просить накласти арешт на даний об`єкт нерухомого майна, що є очевидним порушенням права відповідача і тягне за собою заподіяння йому збитків, а також порушенням право останнього на вільне володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, що є неприпустимим.

Стаття 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України, серед іншого, встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що заходи забезпечення, які просить вжити позивач, фактично направлені на обмеження (позбавлення) відповідача права користування своєю власністю, яке на даний час є чинним, тобто не скасоване у спосіб визначений чинним законодавством, що фактично є неспівмірними із заявленими позовними вимогами.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є відновлення порушеного права позивача на користування спільним майном мешканців багатоквартирного будинку, тобто, за твердженням позивача перебуває у спільній власності, зокрема обох сторін, які, як мешканці та співвласники будинку, мають право на володіння, користування та розпорядження такою власністю.

Оцінюючи доводи представника позивача стосовно того, що у випадку якщо ОСОБА_3 відчужить під час судового розгляду справи згадану квартиру, то позов втратить сенс, оскільки виникне потреба у зверненні із позовом до вже нового відповідача, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, доводи позивача стосовно того, що обмежуються її право користування нежитловим приміщенням багатоквартирного будинку, яке на праві спільної сумісної власності належить усім власникам квартир у такому будинку і обсяг пов`язаних з цим правомочностей не може змінюватися від того, хто володіє іншою часткою у праві власності.

При цьому, слід також відзначити, що відповідач повідомлявся судом про відкриття провадження у справі, а тому йому відому про наявність спору щодо наведеного вище приміщення і він повинен усвідомлювати той факт, що відчуження об`єкту стосовно користування яким існує спір у суді, без повідомлення потенційному новому володільцю про наявність такого спору може призвести до недійсності відповідного правочину, а також пред`являння до нього вимог фінансового та матеріального характеру.

Більше того, доводи позивача про те, що такий позов втратить сенс у разі відчуження названого вище об`єкту є надуманими, адже чинне цивільне процесуальне законодавство встановлює процедуру залучення співвідповідачів у справі, у разі встановлення необхідності залучення такої особи до участі у провадженні.

Отже, стороною позивача не наведено і судом не встановлено належних законних підстав на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову про які заявлено позивачем може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, унеможливить ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду у цій справі.

Також, зважаючи на наведені вище доводи та норми закону, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд насамперед має дослідити, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи є така небезпека реальною, та чи співмірні запропоновані заходи забезпечення позову позовним вимогам. При цьому єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є ризик ускладнення виконання або неможливості виконання рішення суду у справі.

Крім того, позивач просить здійснити забезпечення та постановити ухвалу, якою фактично частково вирішується спір без розгляду справи по суті, оскільки оцінка правових підстав набуття ОСОБА_3 права власності на горище площею 69,7 кв.м. може бути надана лише у процесі судового розгляду, зокрема після дослідження доказів, а також після з`ясування та визначення правового статусу спірного приміщення у багатоквартирному будинку, зокрема перевірки того, чи належить спірне приміщення до числа допоміжних, чи є воно нежитловим приміщенням в структурі житлового будинку, у тому числі з урахуванням характеристик таких приміщень.

За таких обставин, аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги наведені норми законодавства, з врахуванням наведеної практики Верховного Суду, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, яких заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів, суд приходить до висновку, що вказана заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає, оскільки в ході її розгляду не встановлено те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

З урахуванням положень ст. 149, 150 ЦПК України, наведених доводів та мотивів, враховуючи розумність, обґрунтованість і адекватність вимог заявника, а також те, що відсутні належні докази та обґрунтування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку його ухвалення на користь позивача, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст.149-153 ЦПК України,

постановив:

У задоволенні заяви відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 13 листопада 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький