Справа № 404/3890/19
Номер провадження 2/404/1035/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Кропивницький

Кіровський районний суд м. Кіровограда в складі:

головуючої судді - Варакіної Н.Б.

за участю секретаря-Добровольської Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Маловисківська районна державна нотаріальна контора (вул. Містечкова, 40 м. Мала Виска, Кіровоградської області), Мар`янівська сільська рада Маловиськівського району Кіровоградської області (проспект Шатного,22, с.Мар`янівка, Маловисківського району Кіровоградської області) про визнання заповіту нікчемним,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Мар`янівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, ОСОБА_2 , третя особа Державний нотаріус Маловисківської районної державної нотаріальної контори Ліпінської С.Г. про визнання заповіту недійсним.

Представник відповідача адвокат Звіздун А.М. подав відзив.

24.07.2019 позивач змінила підстави позову та просила визнати заповіт нікчемним, з тих підстав, що у заповіті не зазначений час його складення.

В обґрунтування вимог посилалася не те, що 18.02.2008 секретарем Мар`янівської сільської ради Маловисківськогораойну Кіровоградської області Жабко О., за місцем їх проживання, посвідчений заповіт її чоловіка ОСОБА_3 , в якому все своє майно, що буде належати йому на день смерті і на що матиме право заповідав доньці ОСОБА_2 . Чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважає, що заповіт складений з порушенням ст. 1247 ЦК України, а саме не зазначений час його складання, що є підставою для визнання його нікчемним. Посилання на дату присутнє лише у посвідчувальному написі у заповіті. Просили визнати заповіт нікчемним.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Звіздун А.М. подав відзив, в якому зазначив, що відповідач позов не визнає, вважає його необґрунтованим, а викладені в ньому обставини визнання заповіту нікчемним суперечить чинному законодавству.

В обґрунтування зазначив, що обставини, викладені у позові є надуманими та перекрученими з метою піддати сумніву законність посвідчення заповіту. Реально посвідчення заповіту здійснювалось в приміщенні Мар`янівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області 18 лютого 2008 року. При цьому, посвідчення заповіту мало місце за особистим волевиявленням заповідача ОСОБА_3 . Про посвідчення заповіту ОСОБА_2 стало відомо через пару тижнів після дати посвідчення. При черговому відвідуванні батьків - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , за місцем їх проживання. Батьки повідомили, що визначилися щодо своєї волі по розпорядженню майном на випадок їх смерті. Зазначили, що 18.02.2008 вони разом пішли до Мар`янівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області де і були посвідчені, в один день, два заповіти, з яких один є предметом спору, а інший був складений ОСОБА_4 , яким вона заповіла все майно іншій доньці ОСОБА_1 .Вважає, що посвідчувальний напис повністю відповідає додатку № 6 до Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України», затвердженої наказом Міністерства Юстиції України № 22/5 від 25.08.1994, яка діяла на момент посвідчення заповіту. По оспорюваному заповіту вже приймалось рішення Кіровським районним судом міста Кіровограда 05.03.2019 у справі № 404/5827/18, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Мар`янівськоїсільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову державний нотаріус Маловисківської районної державної нотаріальної контори Ліпінської С.Г. про визнання заповіту нікчемним. Рішення суду першої інстанції залишено в силі постановою Кропивницького апеляційного суду від 29.05.2019.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18.06.2019 суддею Панфіловою А.В. відкрите провадження у справі.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.01.2020 суддею Панфіловою А.В. закрито підготовче провадження.

Розпорядженням № 382 від 17.07.2020 щодо повторного автоматизованого розподілу справи, у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_5 , головуючої у справі визначена суддя Варакіна Н.Б.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21.07.2020 суддею Варакіною Н.Б. прийнято до розгляду цивільна справа та призначена в загальному провадженні.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01.02.2021 суддею Варакіною Н.Б. відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючої судді.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21.07.2020 суддею Варакіною Н.Б. закрито підготовче провадження.

В судовому засіданні представники позивача адвокати Багірян Е.Б., Горпинко С.М. позовні вимоги підтримали, суду пояснили.18 лютого 2008 року ОСОБА_3 складений заповіт згідно якого він заповів ОСОБА_2 усе майно де б воно не було і з чого б не складалося і в загалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, що був посвідчений секретарем Мар`янівської сільської ради, Маловисківського району, Кіровоградської області - Жабко О.І. У вересні 2018 року позивач подала заяву про прийняття спадщини за законом до Державного нотаріуса Маловисківської районної державної нотаріальної контори Ліпінської С.Г., якою відкрито спадкову справу. Після звернення до державного нотаріуса Маловисківської районної державної нотаріальної контори Ліпінської С.Г. їй стало відомо, що спадкодавець за життя склав заповіт на відповідача. Заповіт не відповідає вимогам законодавства і порушує законні права ОСОБА_1 , як спадкоємця, оскільки в тексті заповіту відсутні відомості щодо часу його складення, а відповідно до ст.1247 ЦК України та підзаконних нормативних актів саме місце та дата складення заповіту є обов`язковими реквізитами вказаного одностороннього правочину, при цьому вони не є тотожними даті та часу його посвідчення, оскільки посвідчення заповіту завжди слідує за його складанням, при цьому нотаріусом або іншою посадовою особою може бути посвідчено вже складений заздалегідь заповіт. Посилання на дату та місце присутнє лише у посвідчувальному написі на заповіті.При складанні оспорюваного заповіту не було дотримано вимог закону щодо його форми, як це передбачено Законом, що є підставою для визнання його нікчемним. Посилається на те, що згідно із п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Представник відповідача адвокат Звіздун А.М. позов не визнав, суду пояснив, щояк на підставу визнання заповіту нікчемним позивач посилається на ч. 1 ст. 1257, ч. 1 ст. 203 ЦК України та вказує, що оспорюваний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а саме не зазначене час його складання. Акцентував увагу суду, на тому, що питання нікчемності зазначеного заповіту вже були предметом розгляду судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій в справі № 404/5827/18. Суд першої інстанції по вищевказаній справі в рішенні суду від 05 березня 2019 року дійшов висновку, що заповіт складений з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, а саме складений у письмовій формі із зазначенням часу та місця (село Мар`янівкаМаловисківського району, Кіровоградської області) його укладення, прочитаний заповідачем вголос та підписаний, належним чином посвідчений уповноваженою особою, особа заповідача та її дієздатність секретарем сільської ради встановлена, а тому правові підстави для визнання його нікчемним відсутні.В постанові 17 червня 2020 року Верховний суд у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду визнав встановленими певні обставини, які мають преюдиціальне значення і для даної справи. Верховний Суд зокрема вказав, що заповіт складений у с. Мар`янівка, Маловисківського району, Кіровоградської області 18 лютого 2008 року, заповіт прочитано вголос і підписано власноруч ОСОБА_3 в 15 год. 10хв. Установивши, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону щодо змісту та форми, посвідчений секретарем Мар`янівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області Жабко О. І., який є уповноваженою на те особою органу місцевого самоврядування, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено наявності обставин, які б могли свідчити про нікчемність заповіту та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову. Просив у задоволенні позову відмовити.

Свідок ОСОБА_4 суду показала, що перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох доньок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У 2008 році вони з чоловіком вирішили розпорядитися належним їм майном на випадок своєї смерті. Їм на праві власності належали житловий будинок, придбаний у шлюбі та по дві земельні ділянки кожному. Обговоривши це питання вирішили, що вона складає заповіт на ім`я ОСОБА_1 , а чоловік на ім`я ОСОБА_2 звернулась до секретаря сільської ради Жабко О. з проханням посвідчити заповіти. У визначений день 18.02.2008 ОСОБА_6 прийшов у будинок за їх місцем проживання по АДРЕСА_3 з`ясував їх волевиявлення та посвідчив заповіти. Кожному з них віддав по примірнику заповіту, вона їх прочитала та зрозуміла, що їх зміст відповідає їх волевиявленню. Зазначила, що вважала, що є спадкоємцем після смерті чоловіка, та успадкує належну йому частину будинку та земельних ділянок, а тепер побоюється, що ОСОБА_2 виселить її з будинку, тому звернулась до суду з зазначеним позовом. При посвідченні заповіту секретар сільської ради не роз`яснив їм про те, що кожен з подружжя заповідає все майно, яке оформлено на них особисто і що якщо у одного з подружжя спадкова маса більше іншого то воно не буде ділитись порівну між доньками, а вони бажали поділити майно між доньками порівну.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що у 2008 році обіймав посаду секретаря Мар`янівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області та до його повноважень входило посвідчення заповітів. До нього звернулась ОСОБА_4 щодо складання нею та її чоловіком заповіту. Він роз`яснив які документи для цього необхідні. Заповіти від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 посвідчувалися у приміщенні сільської ради. Він підготував проєкт, дав прочитати. Як тільки ОСОБА_3 підтвердив правильність змісту, роздрукував його, поставив час та дав на підпис. Один екземпляр залишив собі, один віддав ОСОБА_3 .

Представник Мар`янівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської областінадіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Маловисківськарайонна державна нотаріальна контора Кіровоградської області просила розглянути справу за відсутності її представника.

Заслухавши пояснення учасників справи, їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.02.2008 ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме право, ОСОБА_8 .

Заповіт посвідчений секретарем Мар`янівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області Жабко О., зареєстрований в реєстрі за № 122.

Зазначений заповіт був предметом спору у цивільній справі № 404/5827/18 за позовом ОСОБА_4 до Мар`янівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову державний нотаріус Маловисківської районної державної нотаріальної контори Ліпінської С.Г. про визнання заповіту нікчемним.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 березня 2019 у справі № 404/5827/18, яким у задоволенні позову відмовлено, залишено в силі судом апеляційної та касаційної інстанцій.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , показала, що заповіт посвідчувався за місцем їх проживання по АДРЕСА_3 . Крім того, спонукало звертатися до суду з позовами те, що після смерті її чоловіка, виявилось, що їх майно розподіллено між доньками не порівну, що і викликало обурення у неї та позивача ОСОБА_1 .

Спадкування це перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), що передбачено ст. 1216 ЦК України.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з положеннями ст. 1233, ч. 2 ст. 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

Статтею 1247 ЦК України регламентовано наступне:1. Заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання.2. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. 3. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

У відповідності до вимогч.2 ст. 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, недодержання яких у відповідності доч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Позивач просить визнати заповіт нікчемним через порушення вимог закону при його складанні, тобто у розумінні ст.1257 ЦК України наполягає на нікчемності заповіту.

Вимоги щодо форми заповіту та його посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування визначені ЦК України, Законом України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року N 22/5 та Порядком посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419, в редакціях, які діяли на час посвідчення заповіту.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені у ст. 1247 ЦК, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем.

Відповідно до п. 7, 8 вищенаведеної Інструкції нотаріальні дії можуть вчинятися посадовою особою будь-якого виконавчого комітету на всій території України, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 36, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 Закону "Про нотаріат", та інших випадків, передбачених законодавством України.

Позивач, посилається на те, що в заповіті не зазначено час його складання.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-якесуб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.

Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236- 1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

При цьому, враховуючи, що за розташуванням вказана стаття є останньою у главі 85 ЦК України про спадкування за заповітом, за правилами розміщення правових норм стаття 1257 встановлює правові наслідки саме тих вимог, які викладені до форми та посвідчення заповіту у главі 85 ЦК України.

Виходячи з наведеного недотримання будь-яких інших вимог не може мати наслідком недійсність заповіту на підставі частини першої статті 1257 ЦК України.

Тобто контекстуальний аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253.

Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.

Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування.

Ці обставиніі в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.

Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому.

Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту.

Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України): іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій- шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частинисьомої цієї статті.

Як наслідок, немає жодних підстав вважати, що посвідчення нотаріусом правочину поза межами свого нотаріального округу тягне нікчемність заповіту.

Відтак, якщо нотаріус посвідчив заповіт особи не в межах свого нотаріального округу, не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України.

Це може бути додатково обґрунтовано такими обставинами.

По-перше, у цивільному законодавстві нікчемність правочинів передбачена у випадках, встановлених законом, підстав для чого у наведеній ситуації не вбачається.

По-друге, недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципусвободи заповіту.

Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача.

По-третє, визнання, заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях у справах«Малахер та інші проти Австрії» від 19 грудня 1998 року, «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та іншіпроти Бельгії» від 28 жовтня 1995 року, «ПайнВеліДевелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування»/«законні сподівання» особи.

По-четверте, практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону.

Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства», де зазначається, що «в основі всієї Конвенції лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодозахисту основних прав індивіда». І, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати з порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно і очевидно перевищувало значущість правопорушення. Якраз саме це спостерігається при ухваленні судом рішення про нікчемність заповіту як наслідку порушень нотаріального законодавства про посвідчення нотаріусом правочину поза межами його округу.

ОСОБА_3 (зі своєю дружиною ОСОБА_4 , як зазначила остання, вирішили розподілити своє майно на випадок смерті між доньками) прийняв рішення щодо розпорядження своїм майном та реалізував його.

Той факт, що спадкоємці з цим рішенням не погоджуються, не може бути підставою для звернення до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, адже спадкодавець виразив свою волю.

Така позиція позивача не відповідає і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача.

Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача.

Визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

Нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред`являлись позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності правочину.

Позивач не навела жодної обставини, з якими може пов`язуватися нікчемність заповіту у контексті частини першої статті 1257 ЦК України.

Так, в оспорюваному заповіті вказаний час посвідчення заповіту, а саме 15 год. 10 хв. Вказане формулювання жодним чином не впливає на його дійсність, не свідчить про порушення його форми та порядку посвідчення. Зазначене не є тими порушеннями, які впливають на форму та посвідчення заповіту, що було б підставою для визнання заповіту нікчемним.

Використання в ст. 1247 ЦК України такої категорії, як "час" викликає необхідність встановити, в якому значенні її вжито. При цьому потрібно враховувати, що в главі 18 ЦК України відбулося розмежування: - строку як певного періоду та його одиниць виміру (рік).

Зазначена позиція висвітлена у постанові ВП ВС та є сталою судовою практикою.

Із тексту оспорюваного заповіту вбачається, що він складений з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, а саме складений у письмовій формі із зазначенням часу та місця (село Мар`янівкаМаловисківського району, Кіровоградської області) його складання, прочитаний заповідачем вголос та підписаний, належним чином посвідчений уповноваженою особою, особа заповідача та його дієздатність секретарем сільської ради встановлена.

Оспорюваний заповіт складено та посвідчено з дотриманням вимог законодавства, чинного на момент його посвідчення, а тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі ст. ст. 215, 1247, 1257 ЦК України, ст. 265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Маловисківська районна державна нотаріальна контора (вул.Містечкова, 40 м. Мала Виска, Кіровоградської області), Мар`янівської сільської ради Маловиськівського району Кіровоградської області (проспект Шатного,22, с.Мар`янівка,Маловисківського району Кіровоградської області) про визнання заповіту нікчемним відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його складення, шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду.

Рішенняскладено 07.11.2023.

Суддя Кіровського Н. Б. Варакіна

районного суду

м.Кіровограда