ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 753/775/19

провадження № 61-12286св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «ВТБ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб - ліквідатора Акціонерного товариства «ВТБ Банк» Стрюкової Ірини Олександрівни,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2023 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Немировської О. В., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - АТ «ВТБ Банк»), в якому просила суд поновити строк звернення до суду, скасувати наказ AT «ВТБ Банк» від 26 лютого 2016 року № 261-к в частині звільнення її з роботи, поновити на посаді провідного спеціаліста AT «ВТБ Банк» з 26 лютого 2016 року, стягнути з AT «ВТБ Банк» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 лютого 2016 року по час прийняття рішення, в подальшому виплату середнього заробітку здійснювати щомісячно до кінця особливого періоду.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з метою виконання свого конституційного обов`язку, 26 лютого 2016 року вона була прийнята на військову службу за контрактом (підстава: припис ІНФОРМАЦІЯ_3 від 26 лютого 2016 року № 22, наказ начальника Житомирського прикордонного загону від 26 лютого 2016 року № 34-ос, контракт про проходження служби осіб сержантського і старшинського складу від 26 лютого 2016 року).

Наказом ПАТ «ВТБ Банк» від 26 лютого 2016 року № 261-к вона була звільнена з роботи за пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу. Заяву про звільнення з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України вона написала у зв`язку з правовою необізнаністю, представниками ПАТ «ВТБ Банк» їй не було роз`яснено, що за нею повинно зберігатися робоче місце на час проходження військової служби.

Вказувала, що відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються зокрема гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 передано на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки ОСОБА_2 подано до суду позов, що виникає з трудових правовідносин, місце реєстрації позивача у Голосіївському районі м. Києва, то позовна заява подана з порушенням правил підсудності, а тому в порядку, визначеному пунктом 1 частини першої статті 31 ЦПК України, справу потрібно передати на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва.

УхвалоюГолосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2019 року до участі у справі № 753/775/19 за позовом ОСОБА_2 до АТ «ВТБ Банк» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, залучено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - ліквідатора АТ «ВТБ Банк» Стрюкову І. О.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 серпня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 261-К від 26 лютого 2016 року про звільнення ОСОБА_2 , у зв`язку зі вступом на військову службу на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного спеціаліста відділу супроводження продажів відділення «Богунське» ПАТ «ВТБ Банк» з 26 лютого 2016 року.

Стягнуто з АТ «ВТБ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб - ліквідатора АТ «ВТБ Банк» Стрюкової І. О. на користь ОСОБА_2 середній заробіток у розмірі 480 450,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.

Зокрема суд першої інстанції послався на те, що з 26 лютого 2016 року і на час розгляду справи позивачка проходить військову службу без переривання, і відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 119 КЗпП України за нею мають зберігатися місце роботи, посада і середній заробіток за місцем роботи, де вона працювала на момент звільнення у зв`язку зі вступом на військову службу.

Укладення Державною прикордонною службою України з позивачкою контракту про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України мало місце 26 лютого 2016, тому на неї, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», поширювались гарантії та пільги, у тому числі щодо збереження місця роботи (посада), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

При цьому, оскільки ОСОБА_2 з 26 лютого 2016 року виконує свій конституційний обов`язок, проходить військову службу за контрактом, на момент звільнення не була обізнана про свої права та соціальні гарантії, що передбачені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України у редакції Закону України від 20 травня 2014 року № 1275-VII, а після того як дізналася про порушення свого права, вживала заходи щодо його поновлення, відповідно суд дійшов до висновку про необхідність поновлення ОСОБА_2 пропушеного нею строку для звернення до суду з позовом про поновлення порушеного її права з вини відповідача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ «ВТБ Банк» в особі представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення АТ «ВТБ Банк» з ринку - Кустової Т. В. звернулася до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 25 травня 2023 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 серпня 2022 року скасовано.

Ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до АТ «ВТБ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб - ліквідатора АТ «ВТБ Банк» Стрюкової І. О. про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без задоволення.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про порушення відповідачем як роботодавцем норм трудового законодавства під час звільнення ОСОБА_2 з роботи.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав з порушенням строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні заявлених у справі вимог. Доказів, які б свідчили про поважність причин пропущення цього строку, ОСОБА_2 не надано.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

16 серпня 2023 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2023 року.

В касаційній скарзі заявник просить суд скасувати оскаржену постанову суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалена постанова з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

04 вересня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 17 травня 2010 року ОСОБА_2 була прийнята на роботу на посаду старшого спеціаліста відділу обслуговування корпоративних клієнтів відділення «Богунське» ВАТ «ВТБ Банк», з 08 січня 2013 року була переведена на посаду провідного спеціаліста відділу супроводження продажів цього ж відділення, яку обіймала і станом на час звільнення - 26 лютого 2016 року.

26 лютого 2016 року ОСОБА_2 отримала припис ІНФОРМАЦІЯ_3 від 26 лютого 2016 року № 22 про необхідність прибуття до 26 лютого 2016 року до військової частини НОМЕР_1 м. Житомир для прийому на військову службу за контрактом.

26 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Голови правління ПАТ «ВТБ Банк» Вайсмана К. М. з заявою про її звільнення з займаної посади у зв`язку зі вступом на військову службу 26 лютого 2016 року.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_2 від 26 лютого 2016 року про звільнення у зв`язку зі вступом на військову службу, заява була погоджена директором відділення Богунське ПАТ «ВТБ Банк» .

ПАТ «ВТБ Банк» 26 лютого 2016 було видано наказ № 261-к про звільнення ОСОБА_2 26 лютого 2016 року у зв`язку зі вступом на військову службу, за пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох мінімальних заробітних плат згідно статті 44 КЗпП України та компенсації за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Підстава - заява ОСОБА_2 від 26 лютого 2016 року.

Із наказом № 261-к про звільнення ОСОБА_2 ознайомлена 26 лютого 2016 року, про що свідчить її особистий підпис у цьому наказі, трудову книжку отримала в цей же день - 26 лютого 2016 року.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 34-ОС від 26 лютого 2016 року по особовому складу, відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України наказано зарахувати до списків особового складу частини, поставити на всі види забезпечення, призначити на посаду та присвоїти первинне військове звання «солдат» з 26 лютого 2016 року - громадянку ОСОБА_2 , 1986 року народження, направлену Житомирським окремим регіональним центром комплектування 26 лютого 2016 року, на посаду начальника бюро (перепусток) відділення організації повсякденної діяльності штабу, ВОС НОМЕР_2, четвертий тарифний розряд, посадовий оклад 605 гривень. Укладено контракт строком на три роки, з 26 лютого 2016 року до 26 лютого 2019 року.

Згідно контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, укладеного між Начальником Житомирського прикордонного загону ПнРУ ДПСУ підполковником ОСОБА_3 та громадянкою України (військовослужбовцем) ОСОБА_2 , на підставі статей 19 і 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: ОСОБА_2 зобов`язалася протягом дії цього контракту проходити військову службу на посадах осіб сержантського і старшинського складу на умовах і в порядку , встановлених Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, іншими нормативно-правовими актами, що визначають порядок проходження військової служби, та цим контрактом; Державна прикордонна служба України зобов`язалася забезпечити відповідно до законодавства належні умови для проходження військової служби громадянином України - додержання його особистих прав і свобод та прав членів його сім`ї включаючи надання пільг, гарантій і компенсацій, установлених законами та іншими нормативно-правовими актами; контракт укладено на три роки з 26 лютого 2016 року до 25 лютого 2019 року; дію контракту припинено з 22 червня 2018 року у зв`язку з укладенням контракту осіб офіцерського складу, наказ голови ДПУУ №577-а від 22 червня 2018 року.

За даними контракту про проходження громадянами військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб офіцерського складу, він був укладений між головою Державної прикордонної служби України генерал-полковником ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , відповідно до якого громадянка України ОСОБА_2 зобов`язалася протягом дії цього контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк контракту проходити військову службу на посадах офіцерського складу. Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством , за погодженням сторін на п`ять років з 22 червня 2018 року до 21 червня 2023 року. Контракт набрав чинності з 22 червня 2018 року, підстава наказ від 22 грудня 2018 року № 577 - ОС.

Наказом голови Державної прикордонної служби № 577-ОС від 22 червня 2018 року по особовому складу, наказано прийняти на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, присвоїти військове звання «лейтенант» - старшому сержанту ОСОБА_2 . Призначено лейтенанта ОСОБА_2 офіцером групи обслуговування підрозділів фінансово-економічного управління відділу обслуговування Адміністрації Державної прикордонної служби України. Присвоєно особистий номер «П-013034».

Наказом Голови Державної прикордонної служби України № 882-ОС від 19 вересня 2018 року лейтенанта ОСОБА_2 зараховано у розпорядження начальника Головного військово-медичного клінічного центру (Центрального клінічного госпіталю) Державної прикордонної служби.

Наказом начальника Головного центру полковника медичної служби № 435-ОС від 01 листопада 2018 року по особовому складу, наказано зарахувати до списків особового складу головного центру на всі види забезпечення лейтенанта ОСОБА_2 , призначено на посаду офіцера відділу персоналу (НОМЕР_3) головного ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01 листопада 2018 року.

За даними довідки № 41, виданої 14 вересня 2021 року, ОСОБА_2 дійсно працює у Головному військово-медичному клінічному центрі на посаді офіцера.

На своє звернення від 14 вересня 2018 року ОСОБА_2 отримала відповідь АТ «ВТБ Банк» від 04 жовтня 2018 року, про те, що вона дійсно була звільнена з АТ «ВТБ Банк» у зв`язку зі вступом на військову службу на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, підставою звільнення є подана нею заява про звільнення від 26 лютого 2016 року. Також АТ «ВТБ Банк» повідомило, що у банку відсутні підстави для збереження за позивачкою місця роботи, посади і середнього заробітку у зв`язку з припиненням трудових відносин з 26 лютого 2016 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржена постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу

і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частинами першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації чи уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника або роботодавця - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Встановивши, що на позивачку поширювалися гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що її звільнено з порушенням норм трудового законодавства.

Доводи касаційної скарги не містять доводів на спростування такого висновку судів, а тому, в силу приписів статті 400 ЦПК України, у вказаній частині оскаржена постанова апеляційного суду не є предметом касаційного перегляду.

Разом із тим, частиною першою статті 233 КЗпП України в редакції, чинній на час звернення із цим позовом до суду, встановлено, що строк на звернення до суду у справах про звільнення обчислюється із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки та становить один місяць.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

- відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі необґрунтованості позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити необґрунтованості позовних вимог;

- строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються;

- у статті 234 КЗпП не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропущення строку мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами;

- стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 158/2439/22 (провадження № 61-7411св23).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 звільнена 26 лютого 2016 року, із наказом про звільнення ознайомлена 26 лютого 2016 року, про що свідчить її підпис, трудову книжку отримала в цей же день 26 лютого 2016 року, проте із позовом у цій справі звернулася до суду лише 09 січня 2019 року, та дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка пропустила місячний строк для звернення до суду із позовними вимогами про поновлення на роботі, визначений статтею 233 КЗпП України.

Як на підставу пропуску строку звернення до суду з позовом у цій справі позивачка посилалась на те, що ні при звільненні, ні після звільнення вона не була обізнана про гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, та дізналась про порушення свого права лише у вересні 2018 року, а відповідач не роз`яснив право працівника на збереження місця роботи та середнього заробітку на період проходження військової служби.

Встановлено, що на своє звернення від 14 вересня 2018 року до АТ «ВТБ Банк» позивачка отримала відповідь від 04 жовтня 2018 року, про те, що вона дійсно була звільнена з АТ «ВТБ Банк» у зв`язку зі вступом на військову службу на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, підставою звільнення є подана нею заява про звільнення від 26 лютого 2016 року. Також АТ «ВТБ Банк» повідомило, що у банку відсутні підстави для збереження за позивачкою місця роботи, посади і середнього заробітку у зв`язку з припиненням трудових відносин з 26 лютого 2016 року (том 1, арк. 16).

Зазначеного листа з відмовою відновлення порушеного права позивачка отримала від банку 10 жовтня 2018 року, про що вона підтвердила особисто в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Таким чином, з дня звільнення ОСОБА_2 з роботи на підставі власноручно написаної нею заяви про звільнення з роботи у зв`язку із вступом на військову службу (26 лютого 2016 року) до дня звернення позивача з даним позовом (09 січня 2019 року) минуло 2 роки 10 місяців 14 днів.

Позивачка не надала належні та допустимі докази того, що у неї існували об'єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Отже, достатніх належних та обґрунтованих доводів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачка не зазначила та відповідних доказів не надала.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 звернулась до суду за захистом своїх прав з порушенням строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні заявлених у справі вимог. Доказів, які б свідчили про поважність причин пропущення цього строку позивачкою не надано.

Юридична необізнаність позивачки щодо своїх прав не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 09 жовтня 2019 року у справі № 308/8976/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 522/3473/19, від 21 січня 2022 року у справі № 265/596/20.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Верховний Суд встановив, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги її висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов