Справа № 302/1712/23
Номер рядка звіту 68
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.11.2023 смт.Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Кривка В. П.,

розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Оленич Р.А., до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

19.09.2023 року представник позивача звернувся до суду з вищенаведеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 19.11.2015 року сторони зареєстрували шлюб. Після укладення шлюбу подружжя проживало спільно у будинку батьків позивача. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час сімейного життя між сторонами виникали сварки та конфлікти. Позивач зазначає, що негідна поведінка відповідачки припинила сімейні відносини сторін. А тому, повернувшись з Чеської Республіки, відповідачка повернулася до своїх батьків, де вона перебуває і по сьогодні. Позивач зазначає, що подальше перебування у шлюбі з відповідачкою суперечить його інтересам, створюючи для нього перешкоди знайти у майбутньому жінку. Враховуючи вищенаведене, позивач просить розірвати шлюб з відповідачкою та стягнути із відповідачки понесені ним судові витрати.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21.09.2023 року прийнято матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

17.10.2023 року відповідачка подала заяву, в якій вона зазначає, що позов визнає в повному обсязі. Додатково зазначає, що причиною розірвання шлюбу між сторонами є те, що вони фактично припинили спільне проживання як подружжя вже більше шести місяців з початку 2023 року, у зв`язку з чим вона теж мала намір звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, однак позивач подав позов раніше. Жодна зі сторін не намагалася зберегти шлюб, а тому примирення між ними неможливе. Відповідачка також додає, що діти залишаються проживати з нею. Відповідачка просить суд після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « ОСОБА_5 ».

Крім цього, 17.10.2023 року відповідачка подала суду клопотання, в якому просить повернути позивачу з державного бюджету 50% сплаченого судового збору за подання позову у зв`язку з визнанням нею позову. При цьому просить суд не стягувати з неї на користь позивача половину суми судового збору, оскільки на її утриманні перебувають двоє малолітніх дітей, вона фактично несе витрати по утриманні дітей, офіційно відповідачка не працює, здійснює догляд за дитиною віком до трьох років, тоді як позивач проживає один, є матеріально забезпеченою особою, працездатний, та понесені ним судові витрати не поставлять його у важке матеріальне становище. Крім цього, відповідачка просить відмовити позивачу в частині стягнення з неї судових витрат у виді витрат на правничу допомогу, бо такі витрати є необґрунтованими та не підтверджені документально. Відповідачка зазначає, що позивачем належно документально не підтверджено понесені судові витрати у виді витрат на правничу допомогу, адже на ствердження таких обставин позивачем та його представником не надав суду платіжні документи про оплату таких послуг та розрахунок витрат, а саме у чому вони полягають (складність справи; витрачений час адвоката; обсяг наданих послуг тощо). Тому за наведеного неможливо визначити чи є ці витрати співмірними до реального витраченого часу адвокатом та наданих послуг.

27.10.2023 позивач подав суду відзив на позовну заяву, в якому просить позовну заяву відповідачки про розірвання шлюбу залишити без задоволення з таких підстав. 21.10.2023 позивач отримав копію позовної заяви про розірвання шлюбу, яку подала відповідачка. Позивач вважає, що позов відповідачки за своєю суттю є зустрічним позовом, та є зловживанням процесуальним правом.

Також 27.10.2023 року позивач подав пояснення, де зазначив наступне. Умовами додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 14.09.2023 року обумовлено фіксовану форму оплати гонорару адвоката за надання правової (правничої) допомоги, а саме розмір гонорару складає 3000 грн та не залежить від обсягу послуг та часу витраченого адвокатом на надання правничої допомоги. При цьому акт-прийому передачі наданих послуг не складаються, оскільки підготовка проектів усіх процесуальних документів, які необхідні для досягнення позитивного результату покладається на адвоката. Факт сплати гонорару позивачем підтверджується актом прийому-передачі грошових коштів від 18.09.2023 року . Щодо позиції відповідачки, що акт прийому-передачі грошових коштів не є касовим документом та не підтверджує факт отримання грошових коштів не відповідає дійсності, адже адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ, який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Щодо прохання відповідачки не стягувати з неї судовий збір та його обґрунтування, позивач зазначає, що відповідачка їздить до Чеської Республіки на заробітки.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши зміст позовних вимог, заяв по суті справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрували шлюб 19 листопада 2015 року у виконавчому комітеті Лісковецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, про що 19.11.2015 складено відповідний актовий запис № 09. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_5 ; дружини ОСОБА_5 .

У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 , НОМЕР_3 .

Відповідачка не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачем.

Пунктом 1 ч.2 ст.49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Позивач зазначив, що він з відповідачкою спільно у шлюбі не проживають, шлюбних відносин та стосунків з ознаками сім`ї сторони не підтримують. Ці обставини відповідачкою визнані. Жодна із сторін не заявила клопотання про вжиття судом заходів для примирення у шлюбі.

Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч.3, ч.4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність.

За наведених обставин суд вважає, що відновлення шлюбу між сторонами є неможливим, оскільки жодна сторона не бажає примирення у шлюбі. Встановлене дає підстави визнати, що подружнє життя сторін фактично припинене і застосувати ст.ст.112, 113 СК України. Крім цього, суд враховує, що визнання відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

При цьому суд не бере до уваги позицію викладену у відзиві позивача у частині залишення позовної заяви відповідачки про розірвання шлюбу без задоволення, адже дана позовна заява подана до суду як додаток до заяви про визнання позову для обґрунтування відповідачкою бажання розірвати шлюб.

Також суд, враховуючи принцип диспозитивності, не розглядає вимогу відповідачки про залишення їй після розірвання шлюбу прізвище « ОСОБА_5 ». Адже згідно з ч.2 ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Крім цього, позивач просить стягнути на його користь з відповідачки судові витрати.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір в розмірі 1073 грн 60 коп.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Отже, на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України позивачеві слід повернути з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить грошову суму 536,80 грн. Другу половину суми судового збору в розмірі 536, 80 грн слід стягнути з відповідачки у користь позивача на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України.

Суд не бере до уваги твердження відповідачки щодо не стягнення з неї половини судового збору, оскільки на її утриманні перебувають двоє малолітніх дітей, вона офіційно не працює, здійснює догляд за дитиною віком до трьох років, тоді як позивач проживає один, є матеріально забезпеченою особою, працездатний, та понесені ним судові витрати не поставлять його у важке матеріальне становище. Адже чинним законодавством України передбачено випадки звільнення особи від сплати судового збору, зокрема ст. 5 Закону України «Про судовий збір» дозволяє розмежувати підстави звільнення від сплати судового збору, в залежності від суб`єкта звернення, а також, виходячи з характеру позовних вимог, з якими особа звертається до суду. З відомостей наданих відповідачкою не вбачається її звільнення від сплати судового збору на підставі ст.5 даного закону.

Крім того, ст.8 Закону України «Про судовий збір» передбачено випадки, коли суд може звільнити особу від сплати судового збору, враховуючи майновий стан сторони. При цьому ст. 8 цього закону визначено чіткий перелік умов, за яких суд може звільнити сторін від сплати судового збору. Так, умови, визначені у п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 8 вказаного закону, можуть застосовуватися лише до позивачів-фізичних осіб, котрі перебувають у такому фінансовому стані, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру їх річного доходу, та до позивачів, що мають певний соціальний статус - є військовослужбовцями, батьками, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокими матерями (батьками), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; особами, які діють в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Щодо третьої умови, визначеної у п. 3 ч. 1 ст. 8 вказаного закону, то законодавець, застосувавши слово «або», не визначив можливість її застосування за суб`єктом застосування, в той же час визначив коло предметів спору, коли така умова може застосовуватись, - лише у разі, коли предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

При цьому суд вважає, що п.1 та п.2 ч.1 ст.8 даного закону не може бути застосований до відповідачки, адже законодавець чітко виокремив, що за тих передбачених умов може бути звільнений від сплати судового збору тільки позивач, а п.3 ч.1 ст.8 даного Закону не стосується спорів щодо розірвання шлюбу, адже законодавством навпаки виокремлено окрему ставку судового збору за подання позовної заяви про розірвання шлюбу.

Частинами 2-6 ст. 137 ЦПК України передбачено наступне.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Враховуючи фінансовий стан відповідачки, яка офіційно ніде не працює, має на утриманні двох малолітніх дітей, здійснює догляд за дитиною віком до трьох років, ту обставину, що відповідачка позов визнала, справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, застосовуючи критерій розумності визначення та розподілу судових витрат на правничу допомогу адвоката, суд вважає, що з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 1500 грн витрат на правничу допомогу адвоката.

При цьому суд відхиляє доводи відповідачки в частині твердження, що позивачем належно документально не підтверджено понесені судові витрати у виді витрат на правничу допомогу, адже на ствердження таких обставин позивачем та його представником не надано суду платіжні документи про оплату таких послуг та розрахунок витрат, а саме у чому вони полягають (складність справи; витрачений час адвоката; обсяг наданих послуг тощо), а тому за наведеного неможливо визначити чи є ці витрати співмірними до реального витраченого часу адвокатом та наданих послуг.

Адже склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16.

Проте вищенаведений перелік документів, які можуть бути подані для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, не є вичерпним. Питання оцінки достатності доказів, поданих у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду.

Позивач на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу надано належні та допустимі докази, а саме: ордер на надання правничої (правової) допомоги від 19.09. 2023 року серії АО, виданий на підставі договору про надання правової допомоги від 14.09.2023 року; договір про надання правової допомоги від 14.09.2023 року; додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 14.09.2023, в якій передбачено, що клієнт (позивач) оплачує адвокату гонорар у фіксованій формі, який складає 3 000 грн; акт прийому-передачі грошових коштів від 18.09.2023 року, де зазначено, що клієнт (позивач) передав, а адвокат прийняв грошові кошти в сумі 3 000 грн; вказаним актом сторони підтверджують, що клієнт (позивач) виконав всі свої зобов`язання по договору про надання правової допомоги від 14.09.2023 в частині оплати наданих послуг у фіксованій формі, в тому числі і за підготовку тексту позовної заяви.

Чинним законодавством передбачено, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Крім цього, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Законодавством не визначено ступінь деталізації опису робіт (наданих послуг). В кожній окремій справі належна деталізація буде обумовлена умовами договору про надання правової допомоги та особливостями судової справи; законодавством не визначено критеріїв та форми детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, його відомостей, а тому достатньо їх зазначення у самому договорі про надання професійної правничої допомоги із фіксованою вартістю, умови якого б дозволили ідентифікувати відповідну правову допомогу як таку, що надана у відповідній справі. При цьому, якщо договором про правничу допомогу передбачається підписання сторонами акта виконаних робіт (наданих послуг) чи іншого первинного документа, то долучення його до матеріалів справи також може прирівнюватись до подання детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21.

Керуючись ст.ст.137, 141, 142, 206, 263-265,352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Визнання позову відповідачкою прийняти.

Позов задовольнити.

Розірвати шлюб укладений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ), який зареєстрований 19 листопада 2015 року у виконавчому комітеті Лісковецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, про що 19.11.2015 складено відповідний актовий запис № 09 (дев`ять).

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати у виді судового збору в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп. в користь ОСОБА_1 .

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп., сплаченого ним при поданні позову до суду.

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн в користь ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в Закарпатський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його складення через Міжгірський районний суд Закарпатської області, відповідно до положень п. 15.5 ч. 1 розділу VII «Перехідні положення» ЦПК України.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили згідно з ст. 273 ЦПК України.

Суддя: В. П. Кривка