ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8732/23 Справа № 202/1954/23 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, мотивуючи його тим, що 27 січня 2021 року між ним і відповідачем укладений договір позики №1, відповідно до умов котрого він передав відповідачеві грошові кошти в розмірі 792 000 грн., що становить еквівалент 28 000 доларів США, на строк до 01 червня 2021 року.

Вказував, що на підтвердження отримання грошових коштів відповідачем 27 січня 2021 року було складено власноруч розписку.

Зазначав, що за порушення грошового зобов`язання сторонами договору встановлена відповідальність, зокрема, у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 12 процентів річних від суми заборгованості.

Посилаючись на те, що строк виконання зобов`язання настав, втім відповідач грошові кошти йому не повернув, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу, що в еквіваленті за курсом, встановленого ПАТ КБ «ПриватБанк» на день подання позову, становить 1 128 400 грн. (28 000 доларів США х 40,30грн.); стягнути проценти від суми позики за період правомірного користування грошовими коштами, тобто з 28 січня 2021 року до 01 червня 2021 року згідно облікової ставки НБУ відповідно до пункту 12 розділу 11 Положення про процентну політику Національного Банку України, затвердженого постановою правління Національного Банку України від 21 квітня 2016 року №277, у розмірі 18 259,40 грн. (за період з 28 січня 2021 року по 04 березня 2021 року 6%; за період з 05 березня 2021 року по 15 квітня 2021 року 6,5%; за період з 16 квітня 2021 року по 01 червня 2021 року - 7,5%); проценти від простроченої суми основного боргу (тіла позика) на підставі ст.625 ЦК України за період з 02 червня 2021 року до 23 лютого 2022 року, дня, що передує введенню воєнного стану), в розмірі 99 051,88 грн., а також проценти від простроченої суми за процентами за користування грошовими коштами (тілом кредиту) за той самий період у розмірі 1 602,83 грн. Також просив стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 12 473,14 грн., витрати на професійну (правничу) допомогу в розмірі 40 000 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 1 023 920,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти від суми позики за період правомірного користування грошовими коштами (за період з 28 січня 2021 року по 04 березня 2021 року - 6%; за період з 05 березня 2021 року по 15 квітня 2021 року 6,5%; за період з 16 квітня 2021 року по 01 червня 2021 року - 7,5%) у розмірі 18 259,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти від простроченої суми основного боргу (тіла позики) в розмірі 99 051,88 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти від простроченої суми за процентами за користування грошовими коштами (тілом кредиту) у розмірі 1 602,83 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір у розмірі 11 428,35 грн. та витрати на відшкодування правової (правничої) допомоги у розмірі 36 400 грн., а разом 47 828,35 грн.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить змінити мотивувальну та резолютивну частину рішення суду шляхом визначення, що наявні законні підстави для стягнення з відповідача на його користь боргу за договором позики у розмірі 1 128 400 грн., що є еквівалентом 28 000 доларів США, у зв`язку з чим перший та другий абзац викласти в наступній редакції: позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 1 128 400 грн. В іншій частині рішення залишити без змін. Змінити розподіл судових витрат, стягнувши судовий збір у розмірі 12 473,14 грн., витрати на професійну (правничу) допомогу в розмірі 40 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у договорі позики встановлено валютне застереження у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті, порядок сплати якого обумовлено за курсом продажу долара США, встановлено ПАТ КБ ПриватБанк, а судом безпідставно здійснено розрахунок курсу долару на день розгляду справи, чим порушено його права.

Відповідач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для її задоволення та зміни мотивувальної та резолютивною частини рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно договору позики №1 від 27 січня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивач передав відповідачеві грошові кошти в розмірі 792 000 грн., що становить еквівалент 28 000 доларів США.

На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем 27 січня 2021 року складено власноруч розписку.

Обов`язок відповідача з повернення суми позики визначено в строк до 01 червня 2021 року.

За порушення грошового зобов`язання сторонами договору встановлена відповідальність, зокрема, у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 12 процентів річних від суми заборгованості.

На даний час відповідач не повернув позивачеві суму боргу, про що свідчить наявність розписки у позивача. Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що з огляду на те, що договором позики між сторонами встановлено еквівалент суми (тіла) позики в розмірі 792 000 грн. 28 000 доларам США, наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики у розмірі 1 023 920,80 грн., що є еквівалентом 28 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день розгляду справи. Також суд дійшов висновку про стягнення з відповідача процентів від суми позики за період правомірного користування грошовими коштами та проценти від простроченої суми основного боргу на підставі ст.625 ЦК України, та як наслідок частково задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц (провадження №61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі №464/5314/17 (провадження №61-10789св18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №569/1646/14-ц (провадження №61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15 (провадження №61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі №758/2418/17 (провадження №61-9694св20).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Суд першої інстанції, дослідивши договір позики №01 від 27 січня 2021 року та розписку, дійшов правомірного висновку, що договором позики між сторонами встановлено еквівалент суми (тіла) позики в розмірі 792 000 грн. 28 000 доларам США, наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики у розмірі 1 023 920,80 грн., що є еквівалентом 28 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день розгляду справи. Також суд дійшов висновку про стягнення з відповідача процентів від суми позики за період правомірного користування грошовими коштами та проценти від простроченої суми основного боргу на підставі ст.625 ЦК України, та як наслідок частково задоволення позову.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно умов договору позики, сторони узгодили, що сума позики становить 792 000 грн., що складає еквівалент 28 000 доларів США.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) вказано, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. […] Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. […] Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу у постанові від 04 липня 2018 року у справі №14-134цс18, в якій вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Звернувшись із даним позовом позивач, на власний розсуд, поставив питання про стягнення заборгованості виключно у гривні, визначивши еквівалент 28 000 доларам США не день подання позову.

Суд ухвалюючи рішення та стягуючи гривневий еквівалент на день ухвалення рішення жодних порушень не допустив та за межі позовних вимог не вийшов.

Посилання апеляційної скарги на наявність підстав для зміни мотивувальної та резолютивної частини рішення суду шляхом визначення, що наявні законні підстави для стягнення з відповідача на його користь боргу за договором позики у розмірі 1 128 400 грн., що є еквівалентом 28 000 доларів США, колегією суддів відхиляються, оскільки судом стягнута сума заборгованості за договором позики у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.