Номер провадження: 22-ц/813/98/23
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зейналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Одеської міської ради (правонаступник ОСОБА_5 ), третя особа: ОСОБА_6 про визнання недійсним договорів дарування та за позовом третьої особи ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (правонаступник - Одеська міська рада) про визнання недійсними договорів дарування, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Бойчука А.Ю. 09 листопада 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Одеської міської ради (правонаступник ОСОБА_5 ) ОСОБА_6 про визнання недійсним договорів дарування (т. 1 а.с. 2-4, 27-32).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що вказана квартира є комунальною та перебуває у спільній сумісній власності. Позивачу з матір`ю належать 285/1000 частин загальної площі квартири на праві спільної часткової власності. У 2011 році між сторонами, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виник спір, з метою вирішення якого останніми було подано позов до Приморського районного суду м. Одеси. У рамках судового розгляду 24 листопада 2011 року на квартиру було накладено арешт, однак ОСОБА_7 23 листопада 2011 року свою частку було подаровано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за один день, до накладення арешту, а саме 23 листопада 2011 року. ОСОБА_1 вважав, що укладені відповідачами договори дарування насправді приховували договори купівлі-продажу, що підтверджується копією протоколу про адміністративне правопорушення від 23 квітня 2012 року, у якому ОСОБА_5 своєю рукою написала, що вона купила частку квартири.

Вказаними договорами були порушені права позивача, оскільки згідно ст. 362 ЦК України, разі продажу частки в праві спільної часткової власності власник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування (т. 1 а.с. 160-165).

В обґрунтування позову ОСОБА_6 посилалася на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.12.1999 року, яке зареєстроване в ОМБТІ та РОН 03.12.1999 року, на праві приватної власності ним належить 285/1000 частин загальної площі квартири.

Відповідачам, згідно розпорядження органу приватизації №200867 УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради від 22.02.2007 року, було видане свідоцтво про право власності на 715/1000 частин квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_6 вважала, що розпорядження та свідоцтво про право власності були видані всупереч вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в тому числі заява на приватизацію квартири не була підписана всіма наймачами спірної квартири, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та у задоволенні позову третьої особи ОСОБА_6 було відмовлено (т. 2 а.с. 225-228).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги та позов третьої особи, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 3 а.с 232-234).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції невірно було застосовано законодавство, а саме Узагальнення судової практики розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків. Крім того, у провадженні Верховного Суду знаходиться цивільна справа № 1522/1945/12 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації» Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 про визнання розпорядження про приватизацію частки квартири і свідоцтва про право власності на житло недійсними, зобов`язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року, і у разі скасування вказаних судових рішень оскаржуваний у межах даної справи договір дарування автоматично буде визнаний недійсним, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мали права укладати такий договір з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

У справі, що переглядається, третя особа, яка заявила самостійні вимоги: ОСОБА_6 не реалізувала своє право на подання апеляційної скарги, і така процесуальна поведінка позивача свідчить про її повну згоду з оскаржуваним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні її позовних вимог.

Таким чином, оскільки рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог третьої особи ОСОБА_6 сторонами не оскаржується, то вказане судове рішення підлягає перегляду в апеляційному порядку виключно в частині позовних вимог ОСОБА_1 .

Сторони про розгляд справи на 31.10.2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився відповідач ОСОБА_4 .

Судові повістки, надіслані на адресу ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , повернулись до суду апеляційної інстанції із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою», тобто, вказані судові повістки вважається врученими в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, що кореспондується із положеннями пункту 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України та правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі № 760/17314/17).

Одеська міська рада про розгляд справи на 31.10.2023 року була сповіщена належним чином шляхом направлення судових повісток на офіційну електронну адресу.

Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Вказаний висновок також узгоджується із правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 разом із сином ОСОБА_1 з 1999 року є власниками 285/1000 часток квартири АДРЕСА_2 . Інші 715/1000 часток цієї квартири у 2007 році приватизували ОСОБА_2 та ОСОБА_3

23 листопада 2011 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування 391/1000 частин квартири під АДРЕСА_2 .

23 листопада 2011 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування 324/1000 частин квартири під АДРЕСА_2 .

У травні 2012 року ОСОБА_6 звернулась до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації» Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 про визнання розпорядження про приватизацію частки квартири і свідоцтва про право власності на житло недійсними, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2017 року у справі № 1522/11945/12, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року, ОСОБА_6 у позові було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що наявні у технічних паспортах на квартиру незначні розбіжності площі не є підставою для визнання недійсними розпорядження про приватизацію частки квартири і свідоцтва про право власності на житло. Оскільки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були самостійними наймачами і приватизували кімнати у квартирі, якими кожен з них користувався як окремим житлом, суди дійшли висновку, що згода ОСОБА_6 і ОСОБА_1 на приватизацію не вимагалася.

Постановою Верховного Суду від 10 грудня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_6 було залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року - залишено без змін.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що договори дарування від 23 листопада 2011 року частин квартири порушили його права, оскільки всупереч положенням статті 362 ЦК України, відповідачами не було враховане переважне право позивача перед іншими особами на купівлю частин квартири, як власника частки в праві спільної часткової власності.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до них належить, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зі змісту оскаржуваних договорів дарування вбачається, що 23листопада 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виразили своє волевиявлення на безоплатну передачу належних їм 285/1000, 324/1000 квартири під АДРЕСА_2 , у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

З аналізу ст. 235 ЦК України вбачається, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином.

Згідно ст. ст. 202, 717 ЦК України, за своєю правовою природою договір дарування є, як правило, одностороннім договором та передбачає наявність з боку обдаровуваного лише волевиявлення на прийняття дарунку. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Для того, щоб суд визнав «справжній» (а не удаваний) договір укладеним, необхідно довести, що між сторонами на час укладення договірних відносин була досягнута домовленість щодо всіх істотних умов договору.

Крім того, за змістом статей 203, 215, 217 ЦК України, оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав.

Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Установивши, що оспорювані положення спірних кредитних договорів не порушують прав позивача, господарський суд першої інстанції все ж вдався до перевірки правочину на його відповідність вимогам закону внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17.

У цій справі позов про визнання недійсними договорів дарування подала особа, яка не була стороною таких договорів - ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що єдиним правовим доводом, на підставі якого ОСОБА_1 просив визнати недійсними договори дарування, є те, що на думку позивача, укладені відповідачами договори дарування насправді приховували договори купівлі-продажу, що підтверджується копією протоколу про адміністративне правопорушення від 23 квітня 2012 року, у якому ОСОБА_5 своєю рукою написала, що вона купила частку квартири.

Однак, вказаний протокол є неналежним доказом та не може бути підставою для визнання недійсними договорів дарування 23 листопада 2011 року, враховуючи також той факт, що вказаними договорами жодним чином не порушено та не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_1 .

Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.

Нормами статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із їх недоведеністю.

Доводи апеляційного скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції невірно було застосовано законодавство, а саме Узагальнення судової практики розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків, є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Аналогічно безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність задоволення і позову третьої особи: ОСОБА_6 , оскільки остання рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку не оскаржувала, чим фактично погодилась із ним, а ОСОБА_1 не є особою, який законом надано право представляти в суді інтереси ОСОБА_6 .

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, та є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2018 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 09 листопада 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе