Справа №333/2430/23
Провадження №2/333/1770/23
рішення

Іменем України

30 жовтня 2023 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Тучкова С.С., при секретарі Шелесько Ю.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу №333/2430/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення місця проживання малолітньої дитини з батьком, третя особа, без самостійних вимог щодо предмету спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про встановлення місця проживання малолітньої дитини з батьком. В обґрунтування позову зазначено, що 28.04.2015 року позивач та відповідачка уклали шлюб, який був зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, про що складено актовий запис №218. Від даного шлюбу в сторін народилася дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06.05.2015 року, зареєстрованого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №160. Спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність порозуміння. Сторони мають різні погляди на вирішення сімейних проблем, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Шлюбні відносини припинені та не ведеться спільне господарство, сторони не проживають однією сім`єю понад один рік з лютого 2022 року. Позивач звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовною заявою про розірвання шлюбу (справа - ЕУН 333/2167/23). З березня 2022 року позивач та малолітня ОСОБА_4 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про проживання. Позивач зазначає, що він самостійно виховує дочку, забезпечує її потреби. Крім цього, вказує що психічними захворюваннями не страждає, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався, в розшуку не перебуває. Позивач не перешкоджає зустрічам відповідачки з їхньої спільною дитиною та не обмежує її у праві виховання. За таких обставин позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з батьком.

28 квітня 2023 року через канцелярію суду від відповідачки ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву щодо встановлення місця проживання малолітньої дитини з батьком. В обґрунтування відзиву відповідачка підтверджує обставини викладені в позовній заяві. На даний час відповідачка планує виїхати за кордон та залишитися там проживати. Проти позову не заперечувала, просила суд розглядати справу за її відсутності.

13 липня 2023 року через канцелярію суду від відповідачки ОСОБА_3 надійшла заява, відповідно до якої остання зазначає, що на даний час її позиція по справі змінилася та вона заперечує щодо позову. Вважає, що дитина має проживати з нею, а позивач буде утримувати їх за рахунок аліментів.

15 серпня 2023 року через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про доручення в якості доказів до матеріалів справи копії ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя про відкриття спрощеного провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

25 вересня 2023 року через канцелярію суду від відповідачки надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимоги заперечувала та просить суд відмовити в їх задоволенні.

27 жовтня 2023 року через канцелярію суду від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та копія висновку щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 .

Позивач у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. Додатково вказав, що мати не відвідувала дитину за місцем мешкання батька.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача, наполягав на їх задоволенні.

Відповідачка до судового засідання не з`явилася. Скористалася своїм правом на надання відзиву, у відповідності до якого визнавала позивні вимоги повністю та не заперечувала щодо їх задоволення. Суд приймає також до уваги подану 13.07.2023 року заяву та 25.09.2023 року клопотання, які надійшли від відповідачки ОСОБА_3 . Зміст заяви і клопотання вказує на те, що відповідачка змінила свою думку і заперечує щодо позову та просить суд відмовити в його задоволенні.

Представник органу опіки та піклування до судового засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі та винести рішення в інтересах дитини на підставі висновку комісії щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , визначивши місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 .

Вислухавши позивача та його представника, вивчивши заяви та клопотання, які надійшли від відповідачки, дослідивши наявні матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 виданого 28 квітня 2015 позивач та відповідачка зареєстрували шлюб 23 квітня 2015 року, про що складено актовий запис №218 Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції (а.с.9).

За рішенням суду від 24 квітня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.73).

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 06.05.2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилася дитина ОСОБА_4 , актовий запис №160 (а.с.10).

Позивачем до матеріалів справи додано угоду про оренду помешкання від 12.03.2023 року, укладеного між орендодавцем ОСОБА_5 та орендарем ОСОБА_1 , які дійшли згоди з усіх суттєвих питань з предмету оренди житлового приміщення. Згідно Акту про встановлення факту проживання громадян від 15.03.2023 року, складеного за участі свідка ОСОБА_6 в присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , проведено обстеження умов проживання в квартирі АДРЕСА_2 . В результаті якого встановлено, що за даною адресою Проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.16-19).

Згідно довідки №01/02 від 15.03.2023 року, завіреної заступником голови громадської організації «Запорізька спільнота «Кіокушин Будо Карате» Булискерія Б.Г., встановлено, що ОСОБА_4 з 05 січня 2020 року тренується в Запорізькій школі Кіокушин Будо, за її тренування щомісячні внески сплачує ОСОБА_1 (а.с.12).

Відповідно до висновку комісії Органу опіки та піклування Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , запропоновано визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 .

Як слідує з довідок КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗМР, що міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває (а.с.13-14).

Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Обліку відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимостей» № ВР-000764774 МВС, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , до кримінальної відповідальності не притягувався, незанятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с.15).

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Правовідносини щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, між батьками, які проживають окремо, регулюються положеннями ч.1 ст.160 СК України, відповідно до якої місце проживання малолітньої дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дітей, які досягли десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч.2 ст.160 СК України).

Частинами 2, 3 ст.150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

За змістом статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною першою статті 141 та статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76).

Отже, визначальне значення при вирішенні спору щодо місця проживання дитини мають інтереси самої дитини, що відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Тим більш, що позивач не заперечує проти спілкування дочки з матір`ю.

Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір`ю.

Також судом враховані пояснення відповідачки, яка вказала, що погоджується з позовом, а в подальшому висловила заперечення проти визначення місця проживання дитини разом з батьком. Її не бажання відстоювати свою позицію, підкріплюючи заперечення доказами, які б могли спростувати докази позивача, прохання суд розглянути справу за її відсутності, вказує на її пасивну позицію щодо вирішення спору.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.11.2020 року по справі № 313/310/18 вказав, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Враховуючи викладене, проаналізувавши обставини справи, приймаючи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, вік дитини, матеріально-побутові умови проживання та достатній рівень комфорту, який забезпечив батько ОСОБА_1 , а також висновок органу опіки та піклування та інші обставини, суд приходить до висновку, що проживання ОСОБА_4 з батьком відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини».

За викладених обставин, суд вважає за необхідне задовольнити позов ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 та визначити за доцільне проживання дитини разом з батьком ОСОБА_1 .

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

При цьому, суд наголошує, що проживання матері окремо від дочки не впливає на обсяг її прав щодо цієї дитини (ст.141 ч.2 СК України) та звертає увагу сторін на положення ст.157 СК України, згідно якої встановлено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Керуючись ст.51 Конституції України, ст.ст.12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.3, 9, 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, п.2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, ст.ст.153, 157, 160-161, 171 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 264-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення місця проживання малолітньої дитини з батьком, третя особа, без самостійних вимог щодо предмету спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем мешкання її батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Роз`яснити сторонам, що відповідно до положень статті 157 Сімейного кодексу України, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 03.11.2023 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя С.С. Тучков