Справа № 308/2433/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Придачук О.А.

за участю секретаря судового засідання - Бомбушкар В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішень Ужгородської міської ради щодо відведення земельної ділянки та витребування її на користь територіальної громади м. Ужгорода

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом згідно з яким просить визнати незаконним та скасувати пункт 1.28 рішення 2 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 21.04.2016 року за №183 та р. 2.16 рішення 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 18.10.2016 року за № 410, витребувати від ОСОБА_2 земельну ділянку за кадастровим номером :51:001:0756 площею 0,0821 га вартістю 582622,65 грн. на користь територіальної громади міста Ужгорода, стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що прокуратурою вивчено стан дотримання вимог земельного законодавства щодо порядку набуття громадянами права користування земельними ділянками комунальної власності.

Встановлено, що рішенням 2 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 21.04.2016 за №183 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в районі АДРЕСА_1 .

За тим, рішенням 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 18.10.2016 за №410 вказаній особі затверджено проект землеустрою та передано оспорювану земельну ділянку у власність.

У подальшому вказана земельна ділянка була відчужена за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 .

Вказані рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у зв`язку з чим такі підлягають визнанню незаконними з наступних підстав.

Зокрема, земельні відносини щодо володіння, користування та розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України і прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Згідно ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Пунктом 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях міської ради.

Згідно зі ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада приймає нормативні і інші акти у формі рішень.

Відповідно до ст. 116 Кодексу громадяни і юридичні особи набувають права власності і права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За змістом ч. 6 ст. 118 Кодексу громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Частиною 7 вказаної статті визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Натомість, в ході опрацювання законності прийняття спірних рішень встановлено, що відведення земельної ділянки відбулось за рахунок території, на яких згідно до генерального плану міста Ужгорода та плану зонування, затвердженого рішенням 1 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 10.03.2016 за №119, будівництво житлової забудови заборонено

Таким чином, розміщення на цій земельній ділянці індивідуального житлового будинку не передбачене генеральним планом міста і надання дозволу на його розміщення без внесення і затвердження змін до генерального плану суперечить чинному законодавству України.

Аналогічного правового висновку дійшов Вищий господарський суд України по справі №925/702/13 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі 6-3215св та Вищий адміністративний суд України по справі №522/9302/13-а.

За визначенням, наведеним в ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Згідно приписів Прикінцевих положень даного Закону, який набрав чинності з 12.03.2011 р., генеральні плани населених пунктів, затверджені до набрання чинності цим Законом, є безстроковими.

Згідно приписів ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент прийняття спірних рішень) генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Невід`ємною частиною генерального плану населеного пункту є план земельно-господарського устрою цього населеного пункту. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.

Виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації в установлений строк, зокрема, повідомляють через місцеві засоби масової інформації про початок розроблення генерального плану населеного пункту та визначають порядок і строк внесення пропозицій до нього фізичними та юридичними особами; забезпечують попередній розгляд матеріалів щодо розроблення генерального плану населеного пункту архітектурно-містобудівними радами відповідного рівня (ст. 17 зазначеного Закону).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою для вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів містобудування та упорядкування територій.

Статтею 2 Закону країни «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає зокрема, обґрунтування розподілу земель за цільовим призначенням та встановлення режиму забудови територій, на яких передбачено провадження містобудівної діяльності.

За статтею 5 Закону країни «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Більше того, за ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, обов`язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації.

Враховуючи вищевикладене, слід дійти до висновку про те, що спірні рішення міської ради порушують права самої територіальної громади міста Ужгорода на врахування її інтересів під час планування і забудови території міста.

Крім того слід зауважити, що дані принципи врахування містобудівної документації при відведенні земельної ділянки для містобудівних потреб узгоджуються з принципом раціонального використання земельних ділянок так як за ст. 39 Земельного кодексу України чітко зазначено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Прийняттям спірних рішень порушено також і вимоги ст. 21 Земельного кодексу України в частині встановлення цільового використання земельних ділянок із земель запасу у супереч містобудівній документації.

Зокрема, за ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України визначено, що вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Таким чином, оскільки за генеральним планом міста Ужгорода дана земельна ділянка відноситься до земель за функціональним призначенням, що не передбачає індивідуальну житлову забудову, прийняття рішення Ужгородською міською радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження прийнято всупереч вимогам ст. 20 ЗК України.

Згідно зі ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З огляду на викладене рішення Ужгородської міської ради повинні бути визнані незаконними і скасовані.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 у справі № 6-32цс15 прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до ч. 5 вказаної статті, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

З аналізу наведених норм випливає, що право комунальної власності має територіальна громада, а місцева рада лише реалізовує його від імені територіальної громади.

Тобто, спосіб реалізації Ужгородською місцевою радою права власності територіальної громади міста Ужгорода від імені територіальної громади повинен відповідати вимогам, передбаченим Конституцією та законами України.

Крім того, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Таким чином, волевиявлення територіальної громади міста Ужгорода як власника нерухомого майна на відведення земельних ділянок та передачу у власність могло мати місце тільки за умови неухильного дотримання вимог законодавства Ужгородською міською радою при прийнятті спірних рішень та, натомість, прийняття оспорюваних у супереч вищенаведеним вимогам не може свідчити про наявність волі власника землі (територіальної громади) на вибуття з комунальної власності землі, що є підставою для його витребування на підставі ст. 388 ЦК України.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного суду України у справі за № 6-3090 цс15 від 02.03.2016.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Згідно ст.45 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

При визначенні позивача, який діє від імені держави України, прокурор керується положеннями рішення Конституційного Суду України №3 рп/99 від 08.04.99 у справі №1-1/99, згідно з п. 5 якого поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах», означає орган, на який державою покладено обов`язок по здійсненню конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованих на захист інтересів держави.

Таким органом, відповідно до ст.ст. 6, 7, 13, 143 Конституції України, може виступати орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому надані повноваження органу виконавчої влади.

Згідно статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Положення про Держсільгоспінспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 №459/2011, Державна інспекція сільського господарства України є центральним органом виконавчої влади, до повноважень якої, згідно зі ст. 6 цього Закону, належить здійснення контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Такі ж повноваження визначені і за Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру на підставі прийнятої Постанови КМУ за №15 від 14.01.2015 (в редакції станом на день звернення до суду).

Статтею 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що основним завданням державного контролю за використанням та охороною земель є запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

У свою чергу, стаття 23 Закону України «Про прокуратуру» вказує, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою вищезазначеної статті.

Так, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва, прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Отже, враховуючи те, що органи Державної інспекції сільського господарства України та Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру не наділені повноваженнями щодо звернення з позовами до суду про вжиття заходів реагування шляхом оскарження рішення Ужгородської міської ради, з метою усунення порушень земельного законодавства, прокуратура, в силу вимог ст. 131-1 Конституції України, ст. 45 ЦПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наділена повноваженням щодо звернення до суду з метою захисту інтересів держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі шляхом усунення порушень неправомірного володіння земельною ділянкою та набуває статусу позивача.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Дана правова позиція також міститься у рішенні Верховного суду України у справі за № 6-92цс13.

За ст. 13 Конституцій України визначено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Крім того правовий режим, який захищається державою визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституці України).

Отже звернення прокурора до суду в інтересах держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно - значимого питання щодо порядку та правомірності розпорядження земельної ділянки комунальної власності.

Прокурор у судове засідання не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Подав до суду заяву про розгляд справи безйого участі, у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити позов.

Представник відповідача Ужгородської міської ради у судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності згідно якої просив відмовити в позові у повному обсязі.

У матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, поданий представником Ужгородської міської ради, згідно якого він просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зазначаючи, що оскаржувані рішення прийняті з дотриманням положень Земельного кодексу України та Закону України "Про регулювання містобудівної документації" та не є нормативними актами і вичерпали свою дію шляхом їх виконання. Скасування цих рішень не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки у такий спосіб у відповідача виникло право власності на спірну земельну ділянку і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Вимоги про повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді м. Ужгорода є похідними від позовних вимог про визнання незаконними та скасування спірних рішень Ужгородської міської ради, а тому у їх задоволенні також слід відмовити. Також зазначив, що при купівлі спірної земельної ділянки ОСОБА_2 діяв добросовісно, не знав і не міг знати про наявність будь-яких протиріч стосовно права власності на вказану земельну ділянку, а отже є добросовісним набувачем (а.с. 104).

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представники в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача адвокат Ковач І.І. подав до суду чергове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні. Від представника відповідача адвоката Штефанюка І.М. клопотань та заяв не надходило.

Водночас, у матеріалах справи наявні заперечення відповідача ОСОБА_2 на позов, подані його представником на час подання таких ОСОБА_3 , згідно яких вона просить у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 відмовити, посилаючись, зокрема на те, що відповідач є добросовісним набувачем земельної ділянки. Така була виділена ОСОБА_1 з дотриманням вимог земельного законодавства. Зазначає, що рішенням суду було скасовано рішення Ужгородської міської ради від 10.03.2016 року за № 119 щодо затвердження генерального плану (корегування) міста Ужгорода та плану зонування території і на даний час чинним є генплан, затверджений рішенням XXXІХ сесії Ужгородської міської ради IV скликання № 313 від 04.06.2004 року, а тому Ужгородська місцева прокуратура посилається на на положення та відомості, що зазначені у плані зонування, який не є чинним та не може мати доказової сили. Вказувала, що згідно відповіді на адвокатський запит від 08.08.2017 року, ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області повідомило, що відповідно до інформації Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером :51:001:0756 зареєстрована за ОСОБА_2 має своїм цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Позивач також жодним чином не довів факт того, що зміна цільового призначення земельної ділянки є не можливою, чи призведе до негативних наслідків. Також посилалася на відсутність у прокурора повноважень на звернення до суду з даним позовом наголошуючи, що Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області перевірки не проводилися, а також вказувала, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту.(а.с. 44)

В судовому засіданні надав роз"снення спеціаліст ОСОБА_4 , який пояснив, що на момент виділення земельної ділянки площею 0,0821 га по АДРЕСА_1 за кадастровим номером :51:001:0756 така відносилася до земель ТР-3, на яких згідно пояснювальної записки до плану зонування міста, не допускається будівництво житлових будинків.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням 2 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 21.04.2016 за №183 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0821 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в районі Гвардійської.

На підставі даного рішення ОСОБА_1 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який згідно висновку №654/41-16 від 25.07.2016 року погоджено Управлінням Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області та який згідно висновку №33416 від 05.07.2016 погоджено в.о. начальника управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради.

Рішенням 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 18.10.2016 за №410 гр. ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0821 га по АДРЕСА_1 за кадастровим номером :51:001:0756 та передано у власність.

На підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович В.П. за реєстровим № 42 дана земельна ділянка (кадастровий номером :51:001:0756) відповідачем ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 31.01.2017 року відчужена ОСОБА_5 , яка в свою чергу згідно договору купівлі-продажу від 13.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. за реєстровим № 42 відчужила вищевказану земельну ділянку відповідачу ОСОБА_2 , який на даний час є її власником.

Відповідно до ст.14 Конституції України, ч.1, ч.2 ст.373 ЦК України та ст.1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із ч.ч.1-3ст.78 ЗК Україниправо власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно зі ст.144 Конституції України,ст.ст.12,122 ЗК України, ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції, зокрема, міських рад належить вирішення питань про передачу у власність земельних ділянок із земель комунальної власності відповідних територіальних громад.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно із ч.6 ст 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Частиною 7 ст.118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до ст 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. При цьому визначення цільового призначення земельної ділянки при наданні її у користування або у власність повинно здійснюватися відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, що узгоджується із ч.3 ст 123 ЗК України та ст.ст. 5, 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно зі ст.5 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, що призначена для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту є генеральний план населеного пункту, який розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, обов`язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації (ст.25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Матеріалами справи встановлено, що відведення земельної ділянки ОСОБА_1 відбулось за рахунок території, на яких яких згідно до генерального плану міста Ужгорода та плану зонування, затвердженого рішенням 1 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 10.03.2016 року за №119, будівництво житлової забудови заборонено. Розміщення на цій земельній ділянці індивідуального житлового будівництва без внесення і затвердження змін до генерального плану суперечить вищевказаним нормам земельного та містобудівного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що при розробленні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_1 площею 0,0821 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в районі вулиці Гвардійської в місті Ужгороді управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради надано висновок №33416 від 05.07.2016 про погодження даного проекту, що в подальшому стало підставою для його затвердження і передачі зельної ділянки у власність ОСОБА_1 .

Однак, згідно з вироком Ужгородського міськрайонного суду від 15.05.2017 року, який набрав законної сили, встановлено, що виконуючим обов`язків начальника управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради, умисно, повторно, в порушення ст.ст.5,17,24,25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»,ст. 17 Закону України «Про основи містобудування»та ст.20,39,186-1 Земельного кодексу України, достовірно усвідомлюючи те, що земельна ділянка площею 0,0821 га в районі АДРЕСА_1 , згідно планом зонування міста Ужгорода, затвердженого рішенням 1 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 10.03.2016 року за №119, відносяться до земель ТР-3, зони СТО, АЗС, автопарків, гаражів та автостоянок, на яких згідно пояснювальної записки до плану зонування міста, не допускається будівництво житлових будинків, внесено до офіційного документа, а саме висновку від 05.07.2016 року №33416 до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на ім`я ОСОБА_1 завідомо неправдиві відомості про те, що вказана земельна ділянка не суперечить містобудівній документації і таким чином погоджено відведення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку площею 0,0821 га в районі АДРЕСА_1 .

Таким чином, у вказаній справі встановлено, що спірна земельна ділянка суперечить містобудівній документації, відноситься до земель ТР-3, зони СТО, АЗС, автопарків, гаражів та автостоянок, на яких відповідно до пояснювальної записки до плану зонування міста не допускається будівництво житлових будинків.

Відповідно до ч.4 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права й обов`язки виникають безпосередньо зокрема, з актів органів місцевого самоврядування. Отже, їхні рішення можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із п.10 ч.2 ст. 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси .

Оскільки оспорювані рішення прийняті всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, в результаті їх прийняття ОСОБА_1 набув речове право на земельну ділянку, вимога про визнання незаконним такого рішення та про його скасування є належним цивільно-правовим способом захисту порушеного права позивача.

У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N338/180/17 звернуто увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі N 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст.387 та 388 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст.388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 ст 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (ч. 1-3ст.388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження N 14-208цс18).

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності з порушенням встановленого законом порядку і в незаконний спосіб, на підставі незаконних рішень Ужгородської міської ради, волевиявлення територіальної громади м. Ужгорода на таке вибуття не було, дане майно підлягає витребуванню на користь територіальної громади.

Згідно із ч.2 ст.19 Коституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до п.3 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п. 2 ч.1ст. 2 Закону).

Згідно з положеннями ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року№ 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функціїу спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення ради до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (провадження № 14-350цс19) дійшла висновку, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Звертаючись з позовом, прокурор зазначив, що законодавством України не визначено суб`єкта контролю за законністю прийняття органом місцевого самоврядування рішень щодо відведення земельних ділянок з відповідними повноваженнями на звернення до суду з позовами, через що прокурор самостійно виступає як позивач у цій справі, оскільки в спірному випадку порушені інтереси держави залишилися незахищеними.

Прокурор у даній справі звернувся із позовом з підстав порушення Ужгородською міською радою вимог земельного законодавства, що процесуально позбавляє Ужгородську міську раду можливості звертатись до суду як позивача.Ужгородська міська рада є одним зі співвідповідачів, рішення якої оскаржується через недотримання вимог земельного законодавства та порушення інтересів територіальної громади при передачі спірної земельної ділянки у власність. Прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, територіальної громади Ужгородської міської ради, обґрунтував у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Ужгородську міську раду одним зі співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування рішення ради.

Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 308/9895/16-ц (провадження № 61-21339св19), постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 308/9892/16-ц (провадження № 61-1245св21).

Таким чином у даній справі прокурор довів законні підстави для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах із оскарження рішень органу місцевого самоврядування, пов`язаних із розпорядженням землею комунальної власності.

А тому на підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає до задоволення.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 31 травня 2023 року у справі № 308/2434/17 .

За пред`явлення позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 12739,34 грн., який, згідно приписів ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах на користь Закарпатської обласної прокуратури.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 141, 259, 263-265,354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішень Ужгородської міської ради щодо відведення земельної ділянки та витребування її на користь територіальної громади міста Ужгорода задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати пункт 1.28 рішення 2 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 21.04.2016 року за №183 та пункт 2.16 рішення 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради за № 410 від 18.10.2016 року.

Витребувати від ОСОБА_2 земельну ділянку за кадастровим номером :51:001:0756, площею 0,0821 га, вартістю 582622,65 грн. на користь територіальної громади міста Ужгорода.

Стягнути з Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 4246,45 грн. з кожного на користь Закарпатської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2-а) сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.А. Придачук