КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: №363/3056/2020
номер провадження №22-ц/824/8290/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Мостова Г.І., Слюсар Т.А.

при секретарі Рагушіній І.В.

за участю: представника позивача адвоката Бутиріна Я.Я.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача - адвоката Фогель В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Бутиріна Ярослава Ярославовича на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Вишгородського районного суду Київської області Котлярової І.Ю.,

у цивільній справі №363/3056/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Садівниче товариство «Виноградар» про усунення перешкод у користуванні майном.

в с т а н о в и л а:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: СТ «Виноградар», за результати якого просила: усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою з кадастровим номером: :01:002:0115; скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0109, власником якої є ОСОБА_1 , з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо цієї земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що вона, на підставі договору дарування від 26 липня 2019 року, є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0115, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , попереднім власником якої був її батько ОСОБА_3 . На вказаній земельній ділянці розташований садовий будинок, який був подарований батьком разом із земельною ділянкою позивачу. Власником суміжної земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0109, на підставі договору купівлі-продажу від 02 лютого 2015 року, є ОСОБА_1 . Наприкінці 2019 року, маючи намір здійснити добудову тераси до будинку, позивач звернулася до землевпорядної організації. Під час обмірів земельної ділянки, працівники землевпорядної організації повідомили, що фактичне її розташування і конфігурація не відповідає відомостям, що містяться в ДЗК та накладається на проїжджу частину. Згідно зі зведеного кадастрового плану, між ділянками АДРЕСА_2 та № 4, № 8 та № 9, за відомостями ДЗК, наявні розриви. Проте фактично користування цими ділянками здійснюють власники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Земельні ділянки в даному масиві окрім № 1, № 2 та № 3 зміщені відносно АДРЕСА_3 . Фактично межі земельних ділянок (окрім №1,№2 та №3) примикають до АДРЕСА_3 , а згідно відомостей ДЗК - зміщені на 8-9 метрів. Після того, як землевпорядниками була озвучена вказана інформація, відповідач того ж тижня самовільно зруйнувала паркан між їхніми ділянками і встановила огорожу. Вказуючи, що відповідач направила їй листа, згідно якого визнавала факт наявності спору і вимагала не вчиняти жодних дій. Під час переговорів позивач намагалася пояснити відповідачу, що у ДЗК наявна помилка, для виправлення якої необхідно спільно, разом з іншими землевласниками, звернутися до відповідних організацій та Держгеокадастру, але врегулювати спір не вдалося. Відповідач ще кілька разів переставляла огорожу, відбираючи ту площу земельної ділянки позивача, яку вважала для себе справедливою. З цього приводу СТ «Виноградар», в якому розташовані земельні ділянки сторін, видало припис, яким заборонило сторонам руйнувати та псувати суміжні огорожі. 27 липня 2020 року судовим експертом за замовленням позивача складено висновок № 968/07-2020 відповідно до якого, межі фактичного землекористування сторін не відповідають тим відомостям, що містяться в ДЗК. Відповідач фактично користується, але при цьому не є власником (згідно відомостей ДЗК) частини ділянки площею 714,6 квадратних метрів. Дана частина землі не є складовою ділянки з кадастровим номером :01:002:0109. Позивач не користується, але є власником (згідно відомостей ДЗК) ділянки, яка є частиною АДРЕСА_1 . Також експерт вказав про те, що в відомостях ДЗК наявна помилка. Оскільки, відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом і звернутися до органів ДЗК із заявою про внесення змін щодо належної їй земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0109, позивач також не має можливості внести зміни до ДЗК відносно належної їй земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0115, так як матиме місце перетинання, що є підставою для відмови. У зв`язку з наведеним, позивач була вимушена звернутися з даним позовом до суду.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Бутирін Я.Я. подав апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що житловий будинок було збудовано раніше, ніж приватизовано земельну ділянку під ним та земельну ділянку відповідача, що вказує на наявність помилки у відомостях ДЗК. Оскільки земля приватизувалась під будинком, то увесь будинок має розташовуватись на цій земельній ділянці. Чинне законодавство не допускає приватизації землі таким чином, щоб частина майна розташовувалася за її межами. Вказує, що через наявність помилок у відомостях ДЗК щодо фактичного розташування ділянок сторін, вони не можуть в повній мірі реалізувати своє право власності на них, зокрема: половина будинку позивача та належний йому колодязь, по відомостях з ДЗК розташовані на землі відповідача; та земля, яка по своїй суті є дорогою загального користування, за відомостями ДЗК належить позивачу; відповідач не є власником своєї землі, оскільки частина ділянки, яка примикає до дороги та до суміжної ділянки, за відомостями ДЗК не перебуває у його власності. Вважає, що посилання суду першої інстанції на факт укладення договорів дарування та купівлі продажу, не виправдовує наявність порушень, які містяться у відомостях ДЗК. Висновок суду першої інстанції про неналежно обраний нею спосіб захисту, суперечить нормам матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав зазначених у ній.

Відповідач та її представник заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Представник третьої особи: СТ «Виноградар» до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується звітом про направлення судової повістки-повідомлення на електрону адресу товариства.

Також, СТ «Виноградар» повідомлялось про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки-повідомлення рекомендованим листом на її поштову адресу, однак конверт повернувся на адресу відправника із зазначенням причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою».

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом при розгляді справи встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 049990 від 04 травня 1998 року, ОСОБА_3 на підставі рішення Вишгородської міської Ради народних депутатів від 22 січня 1998 року № 19, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,055 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Вишгородської міської ради. Землю передано для ведення садівництва. Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки, остання межує із земельними ділянками: від А до Б - землі надані ОСОБА_6 ; від Б. до В. - ОСОБА_8 ; від В до - землі загального користування СТ «Виноградар» (т. І а.с. 13).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 8819412 від 02 вересня 2013 року та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 8819468 від 02 вересня 2013 року, власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:002:0115, цільове призначення: для колективного садівництва, площею 0,0555 га був ОСОБА_3 (т. І а.с. 16, 17).

26 липня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0555 га, у межах згідно плану, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, м. Вишгород, «Виноградар» садове товариство, кадастровий номер: :01:002:0115, цільове призначення: для колективного садівництва, який посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Загвоздіною А.М. 26 липня 2019 року, зареєстровано в реєстрі за № 974 (т. І а.с. 18-19).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу: 175307201 від 26 липня 2019 року вбачається, що 26 липня 2019 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0115 зареєстровано за ОСОБА_2 (т. І а.с. 20).

26 липня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером: :01:002:0115, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Загвоздіною А.М. 26 липня 2019 року, зареєстровано в реєстрі за № 973 (т. І а.с. 21).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу: 175307910 від 26 липня 2019 року вбачається, що 26 липня 2019 року право власності на садовий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером: :01:002:0115 зареєстровано за ОСОБА_2 . Відомості про складові частини об`єкта нерухомого майна: сарай Б, літня кухня В, літній душ Г, огорожа 1-6, колодязь І, вимощеня ІІ (т. І а.с. 22).

Відповідно до державного акту на право колективної власності на землю серії І-КВ № 000077 садівницькому товариству «Виноградар» м. Вишгород, Вишгородською міською радою народних депутатів Вишгородського району Київської області передано у колективну власність 1,8 гектарів землі в межах згідно плану для загального користування на підставі рішенні Вишгородської міської ради народних депутатів від 22 січня 1998 року № 19, акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 03 (т. І а.с. 28).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯП № 88481 ОСОБА_6 , на підставі договору дарування земельної ділянки № 451 від 20 лютого 2009 року, є власником земельної ділянки площею 0,0769 га. Земельна ділянка розташована: Київська обл., Вишгородський р-н., Вишгородська міська рада (т. І а.с. 170).

02 лютого 2015 року між ОСОБА_9 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_6 , та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0769 га з кадастровим номером :01:002:0109, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Вишгородська міська рада, посвідчений 02 лютого 2015 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 133 (т. І а.с. 168).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу: 33015842 від 02 лютого 2015 року вбачається, що 02 лютого 2015 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0109, площею 0,0769 га зареєстровано за ОСОБА_1 (т. І а.с. 169).

Згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 17 листопада 2019 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0769 га з кадастровим номером :01:002:0109, для ведення садівництва що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, м. Вишгород, (т. І а.с. 33).

Згідно письмової претензії від 07 листопада 2019 року, направленої ОСОБА_1 на поштову адресу ОСОБА_2 , позивач просила останню не чинити їй перешкод у здійснення нею права користування та розпорядження майном, а саме не руйнувати паркан та самовільно не захоплювати відновлену межу між земельною ділянкою з кадастровим номером: :01:002:0109 та земельною ділянкою з кадастровим номером: :01:002:0115, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 згідно плану меж земельної ділянки (т. І а.с. 37, 38).

Згідно зведеного кадастрового плану, земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0109, площею 0,0769, власником якої є ОСОБА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0115, площею 0,0555, власником якої є ОСОБА_2 , межують між собою (т. І а.с. 35-36).

Відповідно до топографічного плану межа фактичного використання земельної ділянки, яка належить ОСОБА_10 не відповідає межі земельної ділянки згідно даних Державного земельного кадастру.

27 червня 2020 року головою правління СТ «Виноградар» Старовойтовою І.В. винесено припис № 1, яким заборонено руйнування або псування майна ОСОБА_11 та ОСОБА_1 до вирішення спору в судовому порядку (т. І а.с. 39).

Відповідно до висновку експерта № 968/07-2020 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 27 липня 2020 року, виготовленого на замовлення ОСОБА_2 , судовим експертом Свістуновим І.С., межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0115, яка перебуває у власності ОСОБА_2 та межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0109, що перебуває у власності ОСОБА_1 (відповідно інформації Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку від 17 листопада 2019 року) не перетинаються та не накладаються між собою в площині. Межі фактичного землекористування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не відповідають відомостям, що містяться в даних Державного земельного кадастру та порушують їх. В землекористуванні ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка загальною площею 662,5 кв.м, із якої частина ділянки площею: 279,4 кв.м розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0115, яка перебуває у власності ОСОБА_2 ; 278,4 кв.м. розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0109, яка перебуває у власності ОСОБА_1 ; 104,7 кв.м розташована за межами сформованих земельних ділянок (т. І а.с. 46-76)

Згідно пояснення судового експерта від 16 грудня 2020 року № 29/2020, експертом було допущено технічну описку в найменуванні висновку експерта. Фактично ж дана експертиза є земельно-технічною і виконувалась як земельно-технічна (т. І а.с. 221).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд першої інстанції виходив з того, що: позивач в позові не зазначила, яким чином відповідач має усунути їй перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою; покладення на відповідача лише зобов`язання, не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до поновлення прав позивача та не відповідає належному способу захисту у цій справі.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 90 ЗК України).

Пунктами «г» і «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України передбачено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та дотримуватися правил добросусідства.

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19).

Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (ст.13 ЦПК України).

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач, зокрема, просила усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою з кадастровим номером: :01:002:0115.

В той же час, позивач не зазначила яким чином відповідач має усунути ці перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою, що у разі задоволення позову про задоволення вказаної вимоги, не призводить до захисту права, яке вважає порушеним позивач.

З огляду на наведене, слід погодитися з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовної вимоги щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

При цьому, доводи апеляційної скарги в частині того, що висновок суду першої інстанції про неналежно обраний нею спосіб захисту, суперечить нормам матеріального права, колегія суддів вважає безпідставним.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування державної реєстрації земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено незаконність здійснення державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0109, а відтак, і не доведено порушення її прав на землю, а саме: порушення меж належної їй на праві власності земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 79 ЗК України, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 79 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Статтею 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера; кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об`єднань у діяльність державного кадастрового реєстратора забороняється, крім випадків, встановлених цим Законом (ч. 7 ст. 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Згідно з ч.ч. 1, 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття поземельної книги на таку ділянку.

Державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Частиною 13 ст. 79-1 ЗК України визначено, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", не було зареєстровано протягом року з вини заявника. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Згідно абзацу 4 ч.10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Відповідно до 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила, зокрема, скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0109, власником якої є ОСОБА_1 , з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо цієї земельної ділянки.

Так, ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0109 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки 02 лютого 2015 року укладеного між нею та ОСОБА_9 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_6 .

Після набуття права власності на неї, відповідач фактично продовжила користуватися тією землею, якою користувався і попередній власник, що сторонами не заперечується.

При цьому, доказів на підтвердження того, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0109, яка наразі належить на праві власності відповідачу, була здійснена незаконно, позивачем до суду не надано, що виходячи з вимог ч. 1 ст. 81 ЦК України є її процесуальним обов`язком.

З огляду на наведене, слід погодитися з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0109, з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо цієї земельної ділянки, у зв`язку з їх недоведеністю.

При цьому, посилання скаржника на наявність помилки у відомостях ДЗК, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначена обставина не входить до переліку підстав за яких має місце скасування державної реєстрації земельної ділянки, вичерпний перелік яких визначено ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та ч. 13 ст. 79-1 ЗК України.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бутиріна Ярослава Ярославовича залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2023 року.

Суддя - доповідач:

Судді: