г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/3062/23
Номер провадження 2/213/1339/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2023 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Мазуренка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ємельянцевої Т.С.,

за відсутності учасників справи,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу №213/3062/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною особистою власністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернув в суд з позовом до ОСОБА_2 , про визнання майна його приватною особистою власністю, а саме будинку

АДРЕСА_1 . В обґрунтуванні вимог зазначає, що 15 лютого 2003 року між ним і відповідачкою було укладено шлюб. 26 травня 2004 року за договором купівлі-продажу він придбав житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 6400,00 грн. В правоустановчих документах він зазначений власником вказаного домоволодіння та земельної ділянки. Для придбання домоволодіння він в грудні 2003 року взяв кошти в борг у свого брата ОСОБА_1 в розмірі 7000,00 грн, які повернув у 2010 році.

Відносини між ним і відповідачкою припинені в грудні 2003 року, з того часу не мали спільного бюджету, вели окремо господарство. Шлюб між ними офіційно розірвано 01 липня 2009 року.

Оскільки спірний будинок був придбаний в період коли сторони разом не проживали однією сім`єю, позичені на придбання будинку кошти він повертав особисто, тому вважає, що будинок є його особистою приватною власністю.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач відзиву на позов не надала. Про причини неявки не повідомила, будь-яких заяв та клопотань до суду не направила.

Представник позивача в судовому засіданні 10 жовтня 2023 року підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 , просила їх задовольнити. В подальшому в судове засідання вона не з`явилась, надала заяву з проханням розглянути справу без її участі.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Ухвалою суду від 21 серпня 2023 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Дослідив матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини.

Сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 15 грудня 2003 року, актовий запис №01 (а.с.5), який було розірвано, про що Долинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області 01 липня 2009 року складено відповідний актовий запис №49 (а.с.6).

26 травня 2004 року між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено за 6400 грн, які продавець отримала повністю при підписанні цього договору. Договір купівлі-продажу будинку посвідчено нотаріально (а.с.7).

Із довідки КП «Криворізьке районне БТІ» ДОР від 02.03.2023 видно, що відповідно до даних архівної справи. станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване на праві приватної власності в КП «Криворізьке РБТІ» ДОР» на ім`я ОСОБА_1 (а.с.14).

Відповідно до технічного паспорту домоволодіння складається з житлового будинку А- загальною площею 62,6 кв.м, житловою площею 33,4 кв.м, погрібу Б, літньої кухні В, сараю Г, гаражу Д, вбиральні Є, сараю З, навісу К, замощення І, огорожі №3,4 (а.с.8-13).

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 01.06.2023 видно, що право власності на земельну ділянку та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 з розміром частки власності 1/1 (а.с.15).

Відповідно до розписки від 02.10.2010 видно, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 1000 доларів США. Претензій не має, розписку на суму 7000 грн, видану 2003 року, просить вважати недійсною (а.с.18).

Актом від 25.05.2023, складеного головою вуличного комітету №20, підтверджується, що у будинку за адресою:АДРЕСА_1 з січня 2003 року проживає ОСОБА_1 , який є власником цього будинку. Інші особи в будинку не проживають (а.с.19).

Згідно зі звітом про оцінку майна від 19 травня 2023 року ринкова вартість спірного будинку, станом на 19.05.2023 складає 245300 грн (а.с.20).

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показав, що позивач є його рідним братом. В 2003 році вони разом святкували Новий Рік і той попросив позичити йому кошти на купівлю будинку. Оскільки він був фермером та мав гроші то позичив ОСОБА_1 7000 грн, про що той написав розписку. Позивач купив будинок по АДРЕСА_1 . Потім позивач посварився з дружиною, вони розійшлись. З якого часу разом не проживали він не пам`ятає. Гроші брат повернув в 2010 році однією сумою. На той час той з дружиною не проживав, це були його особисті кошти.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, щодо визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, які регулюються нормами СК та ЦК України.

Конституція України у ст. 41 проголошує, що «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Разом з тим, у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення щодо режиму спільної власності подружжя закріплені в ст. 70 СК України, ст. 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Однак, ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. В такому випадку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Так, згідно з пунктом 3 частини 1 вказаної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

В пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто».

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВС від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У своїй постанові від 24 січня 2020 року у справі №546/912/16-ц Верховний Суд зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Із досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що в період шлюбу між сторонами, позивач придбав за кошти, отримані в позику, спірне домоволодіння, право приватної власності на яке зареєстровано за позивачем.

Свідок ОСОБА_4 суду підтвердив, що позичені позивачу кошти на придбання спірного домоволодіння той повернув в 2010 році, коли вже не проживав із ОСОБА_2 . Це були його особисті кошти. Також встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 01.07.2009.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 статті 129 Конституції України).

Відповідач не скористалась правом на подання відзиву та не довела суду, що здійснила вклад грошовими коштами у придбання спірного домоволодіння. Будь-яких доказів на спростування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 не надано.

Згідно зі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проаналізувавши всі докази у справі в їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 спростовано презумпцію спільної сумісної власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Виходячи з того, що позовні вимоги задоволено судом, з урахуванням приписів частини першої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 57, 60 СК України, ст.ст. 316, 328, 368 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 280-282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною особистою власністю задовольнити.

Визнати домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку А- загальною площею 62,6 кв.м, житловою площею 33,4 кв.м, погрібу Б, літньої кухні В, сараю Г, гаражу Д, вбиральні Є, сараю З, навісу К, замощення І та огорожі №3,4, особистою приватною власністю ОСОБА_1 з припиненням поширення правового режиму спільного сумісного майна на вказану домоволодіння.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 1226 (одна тисяча двісті двадцять шість) грн 50 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд судового рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП не відомо.

Дата складення повного тексту судового рішення 08 листопада 2022 року.

Суддя В.В. Мазуренко