КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 та стягнення судових витрат.

Мотивуючи свої вимоги позивач вказував, що він є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на не рухоме майно 22 вересня 2021 року, приватним нотаріусом КМНО Журавською М.А. на підставі акту про проведені електронні торги, згідно Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок купівлі вказаної квартири на відкритих електронних торгах.

Так, позивач зазначав, що раніше вказана квартира належала на праві власності відповідачу ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу від 07 лютого 2022 № 78977622 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщення виданої за адресою: АДРЕСА_2 - зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні.

У позові ОСОБА_2 посилався на те, що 28 вересня 2021 року він прибув до вищевказаної квартири для здійснення перевірки показників і стану лічильників електро-, водопостачання, що знаходяться у квартирі та визначення об`єму будівельних робіт по ремонту квартири. Так йому стало відомо, що в належній йому квартирі незаконно проживає відповідач ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач відмовилася надати доступ до квартири та виселятися з квартири, без пояснень підстав її перебування у квартирі, а довготривалі переговори між сторонами щодо добровільного звільнення відповідачем квартири виявилися безрезультатними.

Наголошував, що відповідач не є власником спірної квартири та не є членом сім`ї власника, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , а відтак, позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн, а всього 12 992, 40 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що вона неодноразово зверталась до суду із клопотаннями про розгляд справи в загальному порядку, з викликом сторін, адже справа про виселення її з квартири, де вона прожила все життя не є малозначною, однак суд відмовляв у таких клопотаннях, що є порушенням її прав та інтересів.

Крім того, судом також було відмовлено у задоволенні її клопотань про зупинення провадження в даній справі до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ДП «СЕТАМ», ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину, укладеного за результатами проведених електронних торгів та застосування недійсності правочину. Вважає, що квартира вибула з її власності без її волі, а рішення у справі за її позовом суттєво впливає на вирішення даної справи, відтак суд безпідставно відмовив у зупиненні провадження в даній справі та ухвалив передчасне рішення.

Вказує, що у спірній квартирі разом з нею постійно проживає її син - ОСОБА_3 , який, зокрема, сплачує комунальні платежі, та оскаржуване рішення стосується його прав та інтересів, однак суд також відхилив її клопотання про залучення його до участі у справі посилаючись на те, що право визначення кола відповідачів належить позивачу.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує й на те, що вимога про виселення та звільнення квартири від речей їй не направлялась, нею не отримувалась, а з`явилась в якості доказу лише на стадії розгляду справи та прийнята судом з порушенням норм процесуального права.

Вважає, що суд визнав встановленими обставини, на які посилався позивач, без дослідження таких обставин та без підтвердження їх жодними доказами, тобто прийняв сторону позивача та ухвалив оскаржуване рішення на його користь, на взявши до уваги та не обґрунтувавши причини відхилення доказів, які були надані нею.

Апелянт наголошує й на тому, що позивач самостійно обрав спосіб захисту його порушеного права у спосіб усунення перешкод у користуванні власністю, однак не надав до суду жодного обґрунтування вчинення нею будь-яких перешкод у користуванні спірним житлом. Більше того, апелянт вказує, що позивач ОСОБА_2 жодного разу не приходив до квартири, та вперше вона його побачила вже під час розгляду даної справи судом, а тому його твердження про наявність перешкод у розпорядженні и користуванні спірною квартирою не відповідає дійсності.

Стягуючи грошові кошти на відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суд не врахував, що адвокат лише підписував подані до суду документи, участі в засіданнях не приймав, ОСОБА_2 в судових засідання демонстрував високий рівень правової кваліфікації, а належних доказів оплати послуг адвоката матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

01 серпня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , у якому вказує, що хоча справу й було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, за клопотанням відповідача ОСОБА_1 слухання неодноразово відкладалось, а нею не подавалось у визначений судом в ухвалі про відкриття провадження строк клопотання про розгляд справи в загальному порядку з викликом сторін. Крім того, в апеляційній скарзі апелянт не наводить як вказане порушило чи обмежило її права.

Зазначає, що в період розгляду справи судом першої інстанції та до апеляційної скарги відповідачем чи її представником не заявлялось жодного клопотання про долучення доказів, що підтверджують проживання у спірній квартирі ОСОБА_3 , наявність у нього родинних зв`язків із відповідачем ОСОБА_1 , а сам ОСОБА_3 не скористався правом на подання до суду заяви про залучення його до розгляду, тому судом правомірно розглянуто справу у даному складі сторін.

Посилається на те, що порушення прав та законних інтересів позивача полягає в тому, що факт проживання відповідача в квартирі, належній ОСОБА_2 обмежує його у здійсненні права користування та розпорядження таким майном.

Наголошує, що всі надані відповідачем докази було долучено судом до матеріалів справи, досліджено та надано їм оцінку, та на підставі всіх матеріалів справи ухвалено законне рішення.

Разом з тим, у відзиві представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить залишити вимоги апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Стягнути з ОСОБА_1 12 000 грн витрат на правничу допомогу.

При апеляційному розгляді справи позивач у справі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, поданій ОСОБА_1 та просили залишити її без задоволення, оскільки відповідачка у справі не маючи права на проживання у квартирі, яка належить на праві власності позивачу, проживає в ній, комунальні послуги не сплачує, перешкоджає позивачу, як власнику, до неї потрапити. При цьому квартиру АДРЕСА_4 , в якій зареєстрована ОСОБА_1 , здає в найм, що свідчить про зловживання відповідачкою своїми правами.

Відповідачка у справі ОСОБА_1 повторно не з`явилася до суду апеляційної інстанції, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. При цьому направила до суду апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи не надавши на підтвердження поважності причин неявки належних та допустимих доказів щодо неможливості явки до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу відсутність відповідачки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що відповідно до акту про проведені електронні торги 02 серпня 2021 року проведено електронні торги №548838, ДП «Сетам» за адресою: м. Київ, вул. Стрілецька, 4-6, по реалізації арештованого майна, а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_5 .

Відповідно до протоколу про проведені електронні торги № 548838 від 02 серпня 2021 року переможцем торгів визнано ОСОБА_2 (а.с.6).

Відповідно до свідоцтва від 22 вересня 2021 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Журавською М.А., позивачу ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з квартири АДРЕСА_6 (а.с.4).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що приватним нотаріусом КМНО Журавською М.А. на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 за ОСОБА_2 (а.с. 5).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м.Києва у квартирі за адресою: АДРЕСА_7 зареєстрованих осіб не має (а.с.7).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 є колишнім власником спірної квартири, яка була реалізована на електронних торгах при примусовому виконанні виконавчих листів № 760/8114/18 від 07 грудня 2020 року виданих Київським апеляційним судом. Тобто належна ОСОБА_1 квартира в АДРЕСА_7 не була іпотечним майном, а була реалізована державним виконавцем в межах виконавчого провадження.

Також судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 квітня 1993 року відповідач - ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивачем направлялася вимога про виселення з квартири та звільнення квартири від речей та про сплату боргів за отримані комунальні послуги, яка була проігнорована.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у позивача ОСОБА_2 правомірно виникло право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , а відповідач ОСОБА_1 , відповідно до п.8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, втратила право власності на спірну квартиру й відповідно втратила право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, а тому її проживання в спірній квартирі без належної правової підстави порушує права позивача щодо володіння та користування зазначеним нерухомим майном, тому визнав позов таким, що підлягає задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позову відповідає з огляду на наступне.

Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед таких правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 391 ЦК України визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року у справі № 522/9176/19 (провадження № 61-6020св23) .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 , втративши право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі пункту 8 частини 1 статті 346 ЦК України, не звільнила приміщенні вказаної квартири та перешкоджає позивачу, як власнику даної квартири, у користуванні даним приміщенням, що є порушенням ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України та статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідачка у справі ОСОБА_1 , проживаючи у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить позивачу справі ОСОБА_2 , не здійснює оплату комунальних послуг у зв`язку з чим у власника виник борг перед відповідними комунальними службами станом на 10 березня 2023 року у розмірі 82582,37 грн ( а.с. 136).

Крім того, відповідно до наявного в матеріалах справи Свідоцтва про право власності на житло від 29 квітня 1993 року відповідачка у справі є власником квартири АДРЕСА_4 , де вона зареєстрована на даний час та має право користування вказаним житловим приміщенням.

Також в матеріалах справи міститься письмова вимога ОСОБА_2 як власника квартири АДРЕСА_1 адресована відповідачці ОСОБА_1 , про звільнення в добровільному порядку вказаної вище квартири. Однак дана вимога відповідачкою не виконана. І зважаючи на позицію відповідачки у вказаній справі суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не визнає право позивача на вище вказану квартиру та не бажає звільняти її в добровільному порядку, а тому суд обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_2 .

Перевіряючи доводи апелянта в частині порушення судом її прав на мирне проживання у спірній квартирі до вирішенні поданого нею позову щодо визнання прилюдних торгів недійсними, колегія суддів враховує наступні норми матеріального права та обставини вказаної справи.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

При вирішенні вказаної справи апеляційний суд відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує положення Конвенцію з прав людини та практику цього Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Враховуючи викладене, а також виходячи із принципу верховенства права, суди повинні у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про виселення відповідачки із квартири, яка є власністю позивача, законним та обґрунтованим, оскільки на час ухвалення вказаного рішення судом першої інстанції право власності позивача у справі ОСОБА_2 на квартира АДРЕСА_1 є законним та чинним. Відповідачка у справі ОСОБА_1 втратила право власності та користування вказаною квартирою у законний спосіб відповідно до п.8 ч.1 ст. 346 ЦК України.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи у вказаній справі рішення обґрунтовано врахував наявність у відповідачки на час вирішення спору іншого житла - квартири АДРЕСА_4 , що не призведе до позбавлення останньої житла.

Тому, висновок суду першої інстанції щодо необхідності судового захисту прав ОСОБА_2 , як власника квартири, є законним та обґрунтованим.

Даючи оцінку доводами відповідачки щодо не задоволення судом поданих нею клопотань про відкладення розгляду справи та відмови у зупиненні провадження у справі, то колегія суддів враховує наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Із матеріалів даної справи вбачається, що відповідачка у справі, будучи обізнаною про призначення судом до розгляду вказаної справи на 05 грудня 2022 року, отримавши (а.с.66-67) копію позовної заяви ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася та направляла клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 23, 96). При цьому доказів на спростування заявленого позивачем ОСОБА_2 позову суду не подала.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вирішив спір на підстав наданих сторонами та досліджених судом доказах в межах заявлених позивачем вимог, в тому числі щодо осіб, яких позивач вважав за необхідне визначити відповідачем.

Перевіряючи доводи апелянта в частині стягнення із відповідачки на користь позивача судових витрат, то колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Апеляційний суд враховує викладені норми процесуального права, обставини справи, наданими документами та керується закріпленим статтею 11 ЦПК України принципом пропорційності у цивільному судочинстві, який включає в себе врахування: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін; час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Апеляційний суд, дослідивши надані представником позивача докази понесених судових витрат, встановив, що 27 жовтня 2022 року між адвокатом Горлатим О.В. та позивачем у справі ОСОБА_2 було укладено договір №27/10/22 про надання правничої допомоги (а.с. 101 т.1).

В пункті 3 вказаного договору сторонами погоджено умови оплати наданих адвокатом послуг : 3000 грн за участь адвоката в судовому засідання та 1000 грн за позасудову роботу адвоката за одну годину виконаної роботи.

Відповідно до акту № 1 виконаних робіт адвоката від 31 січня 2023 року за результатами роботи адвоката у справі № 759/15798/22 адвокатом виконано роботи на суму 12 000 грн (а.с.102).

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, прийшов до обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 12 000 грн витрат на правничу допомогу, що підтвердженні матеріалами справи.

Відповідач не навів переконливих доводів та доказів нерозумності цих витрат, їх неспівмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для відповідача. При цьому, загальна сума витрат на адвокатські послуги, передбачена договором, складає 12 000 грн, що не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального і процесуального права, а тому й відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв