КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/2869/23
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом
Департаменту патрульної поліції до
про повернення набутого майна,
Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що відповідач працював в Управлінні патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції та на підставі Наказу №136 о/с від 17.02.2020 року був призначений на посаду завідувача сектору транспортного забезпечення УПП в Одеській області. Позивач вказує, що з відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 05.04.2022року за заявою ОСОБА_1 , останнього було звільнено з посади відповідно до Наказу №727 о/с. В подальшому на підставі Наказу №500 від 20.04.2022 року проведено інвентаризацію майна, яке було закріплено за завідувачем сектору транспортного забезпечення ОСОБА_1 , за наслідком чого встановлено відповідність вищевказаного майна, заявленого до витребування.
Враховуючи, що вказане майно, яке перебувало у віддані та закріплено за відповідачем під час виконання ним трудових обов`язків, за яке останній несе повну матеріальну відповідальність, однак вибуло з власності позивача та не повернуто відповідачем під час звільнення, позивач був вимушений звернутись до суду з даним позовом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 14.06.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання з повідомленням сторін у справі.
31.08.2023 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У судове засідання призначене на 07.11.2023 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.
Однак, 07.11.2023 року до суду надійшла заява від представника позивача про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності позивача.
Щодо неявки відповідача по справі, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно з відповіддю з відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
За наслідком викладеного, повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання здійснювалось шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі та копією позовної заяви з додатками до неї за вказаним встановленим зареєстрованим місцем проживання відповідача, однак уся поштова кореспонденція, яка була скерована для вручення відповідачу, була повернута до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
За наслідком викладеного, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явився без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що Наказом Департаменту патрульної поліції за №136 о/с від 17.02.2020 року «Про особовий склад», відповідно до вимог ч.1 ст.32 КЗпП України переведено по управлінню патрульної поліції в Одеській області ОСОБА_1 , водія автотранспортних засобів сектору транспортного забезпечення, на посаду завідувача сектору транспортного забезпечення управління патрульної поліції в Одеській області.
Також судом встановлено, що між Департаментом патрульної поліції та ОСОБА_1 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за умовами якого працівник, що займає посаду начальника сектору транспортного забезпечення УПП в Одеській області або виконує роботу, безпосередньо пов`язану зі зберіганням, відпусканням, перевезенням переданих йому матеріальних цінностей, бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому Департаментом матеріальних цінностей, і у зв`язку з викладеним зобов`язується:
- дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання або для інших цілей матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для відвернення шкоди;
- своєчасно повідомляти керівництво Департаменту про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей;
- вести облік, складати і передавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та залишки ввірених йому матеріальних цінностей;
- брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.
05.04.2022 року Департаментом патрульної поліції видано Наказ №727о/с «По особовому складу», яким відповідно до ч.1 ст.38 (за власним бажанням) КЗпП України звільнити по управлінню патрульної поліції в Одеській області ОСОБА_1 , завідувача сектору транспортного забезпечення, з 05.04.2022 року, з виплатою грошової компенсації.
Згідно з довідкою начальника відділу кадрового забезпечення УПП в Одеській області від 07.11.2023 року підтверджено, що ОСОБА_1 , 18.02.2020 року, наказом Департаменту патрульної поліції від 17.02.2020 року № 136 о/с був призначений на посаду завідувача сектору транспортного забезпечення (цивільний персонал) на якій перебував до 05 квітня 2022 року, звільнений відповідно до частини першої статті 38 (за власним бажанням) Кодексу законів про працю України (наказ ДПП від 05.04.2022 № 727 о/с). Наказом Національної поліції України від 13.06.2018 року № 598 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції посада завідувача сектору транспортного забезпечення категорії персоналу «Цивільний персонал» була уведена шляхом скорочення посади начальника сектору транспортного забезпечення категорії персоналу «середній склад поліції».
20.04.2022 року департаментом патрульної поліції видано Наказ №500 «Про проведення інвентаризації матеріальних цінностей», яким у зв`язку зі звільненням матеріально відповідальної особи завідувача сектору транспортного забезпечення управління патрульної поліції в Одеській області ОСОБА_1 , наказано зокрема: затвердити склад інвентаризаційної комісії з проведення інвентаризації в УПП в Одеській області, якій наказно зокрема провести інвентаризацію матеріальних цінностей, які закріплені за завідувачем сектору транспортного забезпечення управління патрульної поліції в Одеській області ОСОБА_2 станом на 01.04.2022 року.
Додатком №1 до вказаного Наказу затверджено склад робочої інвентаризаційної комісії з проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в УПП в Одеській області, головою якої визначено т.в.о. начальника УПП в Одеській області ДПП підполковника поліції Хмарук Д.В., членами комісії: старшого інспектора з особливих доручень ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП майора поліції ОСОБА_3 ; інспектора 1 категорії ВЗД УПП в Одеській області ДПП Куца Н.Р.; старшого статиста СТЗ УПП в Одеській області ДПП ОСОБА_4 ; т.в.о. начальника СЗТ УПП в Одеській області ДПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 ; бухгалтера ВФДТП УФЗБО ДПП ОСОБА_6 .
За наслідком проведення інвентаризації на виконання вказаного Наказу ДПП №500 від 20.04.2022 року, комісією складено:
За змістом п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.3КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності.
Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 130 КЗПП України передбачені загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників, відповідно до якої працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.
На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.
Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою роботодавця працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.
Відповідно до положень ст. 134 КЗПП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:
1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;
2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;
3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;
4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;
5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;
6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;
7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;
8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;
9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством;
10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом.
Доказів на підтвердження передання вищевказаних матеріальних цінностей до ДПП, відповідачем до суду не надано.
Загальні підстави виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Статтею 1213 ЦК України встановлено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Таким чином, за наслідком звільнення з управління патрульної поліції в Одеській області, у відповідача відпала підстава володіння матеріальними цінностями передані останньому під час виконання трудових обов`язків, які в свою чергу не були повернуті та складають нестачу в управлінні патрульної поліції в Одеській області, за наслідком чого суд вважає доведеним, що вищевказане майно зберігається у відповідача без достатньої правової підстави та ОСОБА_1 зобов`язаний повернути відповідне майно.
Таким чином, наявні в матеріалах справи письмові докази є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-78 ЦПК України, за наслідком чого доводи викладені позивачем в обґрунтування заявлених вимог знайшли своє підтвердження та не спростовані відповідачем по справі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів.
При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.
Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, враховуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає вимоги позивача обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням задоволення позовних вимог, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір, сплачений останнім, в сумі 2684,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 246, 263-265, 268, 270, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.