Справа № 211/2401/19
Провадження № 2/211/1801/23
РІШЕННЯ

іменем України

16 листопада 2023 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Юзефовича І.О.,

при секретарі Андрійченко А.Ю.,

представників позивача Придачого Ю.М., ОСОБА_1 ,

представників відповідача Соломатіної О.О., Григорівої О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

встановив:

позивач ОСОБА_2 звернувся до суду 10.05.2019 з вищезазначеним позовом до відповідача РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в особі СП Криворізьке локомотивне депо та просить суд скасувати наказ №229/с від 18.04.2019 про його звільнення, стягнувши з відповідача на свою користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначив, що працював машиністом електровоза в структурному підрозділі Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг), Регіональної філії «Придніпровської залізниці» ПАТ «Українська залізниця. 12 лютого 2019 року на станції Нікополь за його участю трапилась транспортна подія, внаслідок якої було здійснено проїзд забороненого показання вихідного світлофора Н1 електровозом ВЛ8-450 з поїздом №2337 із наступних розрізом стрілочного переводу №2 на колії 1А без сходження з рейок рухомого складу. 01.03.2019 наказом №165/тч його було відсторонено від роботи з 02.03.2019, вищезазначений випадок, що стався 12.02.2019 було класифіковано як інцидент. 12.03.2019 наказом №139/Н його було позбавлено посвідчення машиніста електровоза. З 12.02.2019 він не працює, тому 01.03.2019 та 14.03.2019 звернувся з заявою до в.о. начальника щодо ознайомлення з графіком його роботи. 27.03.2019 він відправив поштою заяву на ім`я в.о. начальника Криворізького локомотивного депо щодо переведення його помічником машиніста, 02.04.2019 отримав повідомлення відповідача з пропозицією продовжити роботу в нових умовах, з переліком вакансій. Того ж дня він погодився на вакансію помічника машиніста електровоза, звернувшись з відповідною заявою до в.о. начальника. Однак, незважаючи на його згоду щодо продовження роботи в нових умовах на посаді помічника машиніста електровоза, був звільнений наказом №229/ос від 18.04.2019 за пунктом 2 статті 40 КЗпПУ. Зазначив про те, що він письмово не відмовлявся від запропонованої посади, навпаки, в наявності дві заяви про його згоду. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ст.40 КЗпПУ може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу, первинної профспілкової організації, членом якої він є, однак таке розірвання було здійснено без згоди профспілки. До того ж відповідач не запросив представника профспілки на оперативну нараду, не надав матеріалів до профспілки по оперативній нараді для ознайомлення. Наказ №139/п не містить повідомлення, за яким графіком змінності він повинен був працювати у відповідності до вимог ст.ст. 57, 58, 59, 60 КЗпПУ, тому в зв`язку з відсутністю графіка роботи він з 12.02.2019 він не працює. Враховуючи викладене, наполягає на задоволенні заявлених вимог.

23 січня 2023 року представником позивача ОСОБА_3 було уточнено позовні вимоги позивача, шляхом подання уточнюючої позовної заяви, та просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №229/с від 18.04.2019 про звільнення ОСОБА_2 , поновити його на посаді машиніста електровоза в оборотному локомотивному депо Нікополь в Регіональній філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення 18.04.2019 по день винесення судом рішення, виходячи з розміру середньоденного заробітку.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 травня 2019 року справу розподілено на суддю Ніколенко Д.М.

Ухвалою суду від 11 травня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, викликано свідків та зобов`язано Структурний підрозділ Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг) надати суду належним чином завірені копії доказів у справі.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено, ухвалено скасувати наказ №229/ос від 18 квітня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_2 », поновивши ОСОБА_2 на роботі на посаді машиніста електровоза оборотного локомотивного депо Нікополь в Регіональній філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо; стягнути з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.04.2019 по 05.08.2019 включно, в сумі 48016 гривень 89 копійок без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов`язкових платежів; стягнути з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 1536 гривень 80 копійок. Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за місяць.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року залишено без змін.

Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 05 жовтня 2022 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області по вказаній справі від 05 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року скасовано, вказану цивільну справу направлено на новий розгляд до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу.

Ухвалою судді Юзефовича І.О. від 13 січня 2023 року прийнято до розгляду цивільну справу, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 08 лютого 2023 року клопотання представника позивача задоволено, замінено первісного відповідача - Регіональну філію «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», належним відповідачем Акціонерним товариством «Укрзалізниця»; прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 16 березня 2023 року клопотання представника відповідача задоволено, постановлено цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу передати за підсудністю на розгляд до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 березня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Юзефовича І.О. від 09 червня 2023 року прийнято до розгляду цивільну справу, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вимоги позову підтримали, кожен окремо, з підстав, викладених в уточненій позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_5 вимоги позову не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов від 15.03.2023.

В обґрунтування відзиву представником відповідача ОСОБА_6 зазначено, що в.о. начальника депо від 01.03.2019 №165/ТЧ, який не оскаржувався та, як наслідок, є чинним, ОСОБА_2 з 02.03.2019 відсторонено від роботи машиніста електровоза оборотного локомотивного депо Нікополь, до вирішення питання переведення його на іншу посаду. Цього ж дня, 01.03.2019, ОСОБА_2 був наданий для ознайомлення перелік вакантних посад, з яким останній відмовився ознайомлюватись, що підтверджується повідомленням №300 від 01.03.2019 та актом від 01.03.2019. Надалі 22.03.2019 ОСОБА_2 був наданий для ознайомлення перелік вакантних посад, з яким останній відмовився ознайомлюватись, що підтверджується повідомленням №367 від 22.03.2019 та актом від 22.03.2019. 27.03.2019, ОСОБА_2 був наданий для ознайомлення перелік вакантних посад, з яким останній ознайомився, що підтверджується повідомленням №376 від 27.03.2019 та самим позивачем в позові. 02.04.2019, ОСОБА_2 був наданий для ознайомлення перелік вакантних посад, з яким останній ознайомився, що підтверджується повідомленням №417 від 02.04.2019 та самим позивачем в позові. Варто зазначити, що серед запропонованих вакантних посад (на момент згоди ОСОБА_2 перевестись на іншу посаду) не було посади помічника машиніста електровоза ТД Нікополь (була посада помічника машиніста тепловоза). Відтак, позивач у своїх заявах просив його перевести на не вакантну посаду помічника машиніста електровоза ТД Нікополь, чого відповідач не міг зробити. Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Представник відповідача вважає, що суд при ухваленні рішення у справі зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Відповідно рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 із займаної посади не має для суду заздалегідь встановленої сили і повинно оцінюватись на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Так, наказом в.о. начальника депо № 229/ОС від 18.04.2019 ОСОБА_2 на підставі п.2 ст.40 КЗпП було звільнено з займаної посади. З даним наказом ОСОБА_2 був ознайомлений та отримав нарочно 26.04.2019, про що свідчить відмітка останнього на наказі. Тобто ОСОБА_2 , отримавши 26.04.2019 наказ про звільнення міг подати позов до АТ «Українська залізниця» не пізніше 26.05.2019, однак звернувся до суду аж у 2023 році, тобто з пропуском місячного строку на оскарження. Тому представник відповідача вважає, що АТ «Українська залізниця» дотримано всіх вимог трудового законодавства, та просить відмовити в задоволенні заявлених вимог.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Положеннями статті 43 Конституції України задекларовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_2 працював машиністом електровозу в оборотному локомотивному депо Нікополь Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг), Регіональної філії «Придніпровської залізниці» ПАТ «Українська залізниця».

12 лютого 2019 року на станції Нікополь за участю ОСОБА_2 трапилась транспортна подія, внаслідок якої було здійснено проїзд забороненого показання вихідного світлофора Н1 електровозом ВЛ8-450 з поїздом № 2337 із наступних розрізом стрілочного переводу №2 на колії 1А без сходження з рейок рухомого складу.

01 березня 2019 року наказом №165/тч позивача було відсторонено від роботи з 02 березня 2019 року, вищезазначений випадок, що стався 12 лютого 2019 року було класифіковано як інцидент.

12 березня 2019 року наказом №139/Н ОСОБА_2 було позбавлено посвідчення машиніста електровоза.

У матеріалах справи містяться дві заяви позивача від 27 березня 2019 року та 02 квітня 2019 року (т.1 а.с.8-10), що не оспорюється представником відповідача, щодо згоди ОСОБА_2 на переведення його на посаду помічника машиніста електровозу, на яку відповідач не відреагував, в тому числі й письмовим повідомленням щодо відсутності вакантної посади, тощо. По суті, відповідачем проігноровано вказані заяви та безпідставно звільнено через два тижні після згоди ОСОБА_2 на запропоновані посади, у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації та його відмовою від переведення на іншу роботу.

Надані акти про відмову ОСОБА_2 від підпису про ознайомлення з наказами по підприємству та переліком вакантних посад, суд не бере до уваги, оскільки вони не спростовують вищезазначеного.

Згоду профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_2 роботодавцем також не було отримано (т.1 а.с.85-87).

Як вбачається з листа-звернення відповідача №424 від 02.04.2019, підписаного в.о. начальника депо Тисленком В.П., підприємство звернулось до голови первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо Федоренка В.Г. з проханням надати згоду на звільнення ОСОБА_2 (т.1 а.с.48).

11 квітня 2019 року за вих..№69 голова ППО ВПЗУ КЛД Федоренко В.Г. на зазначений вище лист-звернення №424 від 02.04.2019 надав відповідачу відповідь про те, що профспілковий комітет на засіданні прийняв рішення не давати згоди на звільнення машиніста електровоза ОСОБА_2 , обґрунтувавши свою відмову тим, що у листі-зверненні відсутні докази відмови ОСОБА_2 від переведення на іншу роботу та вагомих причин для застосування такого дисциплінарного стягнення як звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України, відсутності копій документів, на які посилався підписант у мотивувальній частині звернення, невідповідності дійсності інформації щодо незгоди ОСОБА_2 перевестись на іншу роботу (т.1 а.с.49, 50).

Окрім того, матеріали справи містять копію заяви ОСОБА_2 від 02.04.2019, щодо переведення його на посаду помічника машиніста електровоза ТД Нікополь, а також Додаток №1 (вільні вакансії в СП «Криворізьке локомотивне депо» станом на 02.04.2019, де зазначена посада помічника тепловоза в цеху експлуатації (т.1 а.с.44, 46).

Наведене вище свідчить про те, що на час звернення відповідача з листом №424 від 02.04.2019 до голови первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо Федоренка В.Г. з проханням надати згоду на звільнення ОСОБА_2 і подачі позивачем заяви про його переведення на посаду помічника машиніста електровоза 02.04.2019, на підприємстві відповідача була вільна вакансія помічника машиніста електровоза, на яку можливо було перевести ОСОБА_2 , однак відповідач проігнорував заяву позивача, надіславши лист-звернення щодо надання профспілкою згоди на звільнення ОСОБА_2

18 квітня 2019 року у зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації п.2 ст.40 КЗпП України позивач був звільнений (т.1 а.с.13 копія трудової книжки).

Згідно частини першої статті 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Порядок звільнення - це певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.

Пунктом 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзацах 1, 3 пункту 21 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за пунктом другим частини першої статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації може бути визнана за результатами атестації працівника.

Висновок атестаційної комісії про кваліфікацію працівника є одним із доказів його відповідності обійманій посаді чи виконуваній роботі. Цей висновок підлягає перевірці та оцінці судом у сукупності з іншими доказами. Однак, не виключена можливість розірвання трудового договору за пунктом другим частини першої статті 40 КЗпП України без проведення атестації навіть при наявності нормативних актів щодо атестації певних категорій працівників, якщо фактичними даними підтверджується, що внаслідок недостатньої кваліфікації працівник не може належним чином виконувати покладені на нього трудові обов`язки.

Крім того, частиною другою статті 40 КЗпП України законодавець визначив, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема, у пункті другому статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частин першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зважаючи на те, що відповідач під час звільнення ОСОБА_2 з посади машиніста електровоза допустив порушення трудового законодавства, суд вважає, що заявлені вимоги в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі позивача підлягають задоволенню. Суд при новому розгляду даної справи вважає за необхідне повторно поновити позивача на роботі, хоча й відповідачем було надано копію Наказу №675/ОС від 16 жовтня 2019 року «Про поновлення на роботі за рішенням суду», яким було скасовано Наказ №229/ОС від 18.04.2019 про звільнення ОСОБА_2 з посади машиніста електровоза та було поновлено ОСОБА_2 на посаді машиніста електровоза оборотного локомотивного депо Нікополь в Регіональній філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо з 19.04.2019 (т.2 а.с.175). Оскільки Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 05 жовтня 2022 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області по вказаній справі від 05 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року скасовано, вказану цивільну справу направлено на новий розгляд до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу.

Згідно частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки суд прийняв рішення щодо поновлення позивача на роботі, то має бути вирішено питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 19.04.2019. Як було вказано вище відповідач своїм Наказом №675/ОС від 16 жовтня 2019 року «Про поновлення на роботі за рішенням суду» з 19.04.2019 поновив ОСОБА_2 на посаді машиніста електровоза оборотного локомотивного депо Нікополь в Регіональній філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо. Також відповідачем було надано довідку, якою підтверджено, що Структурний підрозділ «Криворізьке локомотивне депо» Регіональній філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» згідно доповідної записки Т ПРЗ-10/5406 від 03.12.2019 та на підставі прийнятого рішення Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.09.2019 по справі №211/2401/19 за позовом ОСОБА_2 було виплачено суму в розмірі 48016,89грн. за час вимушеного прогулу за період з 19.04.2019 по 05.08.2019 включно (т.2 а.с.176).

Отже, враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.04.2019 по 05.08.2019 задоволенню не підлягають, так як в цій частині позовні вимоги позивача на час розгляду справи вже були виконані відповідачем.

Щодо стягнення середнього заробітку за період з 06.08.2019 по день ухвалення рішення у справі. У цій частині вони також не підлягають задоволенню, оскільки позивача було поновлено на роботі з 19.04.2019, після ухвалення рішення щодо його поновлення на роботі він мав стати до роботи. Доказів того, що у спірний період були порушені права позивача ОСОБА_2 та його представниками суду не надано. Крім того, представником позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні було заявлено, що позивач наразі не працює на підприємстві відповідача, оскільки звільнився. Але доказів даного факту не було надано ані стороною позивача, ані стороною відповідача.

Також суд відхиляє заперечення представника відповідача ОСОБА_6 , викладене у відзиві, оскільки воно спростовується доказами здобутими у судових засіданнях та в матеріалах справи, та вважає його не обґрунтованим, особливо в частині посилання представника відповідача на недотримання позивачем строку звернення до суду.

Відповідно до частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 34, 84, 113 КЗпП України, ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Скасувати наказ №229/ос від 18 квітня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_2 », поновивши ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на роботі на посаді машиніста електровоза оборотного локомотивного депо Нікополь в Регіональній філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо (, місцезнаходження за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Гетьмана Івана Мазепи (колишня назва вул. Серафимовича), буд. 97).

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.О. Юзефович