Справа № 283/2709/23
провадження №2-з/283/21/2023
У Х В А Л А

10 листопада 2023 року суддя Малинського районного суду Житомирської області Ярмоленко В.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

09 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, в обґрунтування якої зазначила, що в липні 2020 року їй стало відомо про відкриття виконавчого провадження та стягнення 46104,47 грн. на користь AT «Перший Український Міжнародний Банк» з накладенням арешту на її заробітну плату.

На запит до приватного виконавця Клітченко О.А. щодо підстав відкриття провадження та стягнення коштів на користь АТ «ПУБМ», ОСОБА_1 отримала лист від 27.07.2020 за № 34801 з наданням копій виконавчого напису № 28426 від 03.12.2019, заяви стягувача та постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження підставою примусового виконання зазначено виконавчий напис № 28426, вчинений 03.12.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С.

У зв`язку з відсутністю будь-яких нотаріально посвідчених угод з AT «ПУМБ» та іншими фінансовими компаніями, заявник вважає, що виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом протиправно, а тому ОСОБА_1 має намір звернутися до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Разом з тим, оскільки їй потрібен додатковий час для підготовки позову та письмових документів на підтвердження позовних вимог, вважає за необхідне вжити заходів забезпечення позову.

Вимогами заяви ОСОБА_1 просить зупинити стягнення у виконавчому провадженні № 60862491, відкритого приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксаною Анатоліївною на підставі виконавчого напису № 28426, вчиненого 03.12.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною, про стягнення з неї на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості в розмірі 46104,47 грн. та основної винагороди приватного виконавця в розмірі 4610,45 грн.

Розглянувши матеріали, приходжу до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Частиною 1 ст. 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити заходи забезпечення позову.

Згідно ч.2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Так, в заяві ОСОБА_1 зазначає, що в липні 2020 року їй стало відомо про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса з накладення арешту на її заробітну плату. Жодних дій щодо оскарження виконавчого напису ОСОБА_1 не вчиняла.

Через три роки в листопаді 2023 року, заявник вбачає наявність реальної загрози стягнення приватним виконавцем коштів з її рахунку на підставі постанови у виконавчому провадженні №60862491.

На думку суду, ОСОБА_1 не доведено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а захід забезпечення не є співмірним заявленим позовним вимогам, а також не доведено ризики утруднення виконання можливого рішення суду або неможливості його виконання, без вжиття заходів забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Керуючись ст. 149-153 Цивільно-процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

На ухвалу протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення може бути подано апеляційну скаргу до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя