КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Семенюта О.Ю.
Єдиний унікальний номер справи № 359/3472/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9339/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.

секретар - Олешко Л.Ю.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позову зазначила, що з 29 травня 1996 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 03 серпня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано

Під час шлюбу 18 червня 2010 року сторони придбали квартиру за адресою : АДРЕСА_1 .

В подальшому на підставі рішення Ревненської сільської ради Бориспільського району №19-2-VІІІ від 19 листопада 2015 року було перейменовано ряд вулиць в с.Ревне Бориспільського району та упорядковано нумерацію господарств. Так, АДРЕСА_4 після перейменування стала АДРЕСА_4 .

Спірна квартира була придбана під час шлюбу. Ця обставина свідчить про те, що вказаний об`єкт нерухомого майна є спільною сумісною власністю сторін.

У прохальній частині позову ОСОБА_2 просить -

- у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину кварири за адресою: АДРЕСА_2 .

-визнати право власності на 1/2 частину кварири за адресою : АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

У відзиві на позов, відповідач заперечує проти позову. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_1 . Доходи подружжя не дозволяли їм акумулювати кошти та придбати квартиру. Відповідач продав надану йому службову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 і саме за ці грошові кошти він придбав спірний об`єкт нерухомого майна. З огляду на це, ОСОБА_1 вважає, що квартира за адресою : АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю відповідача, а відтак відстуні підстави для задоволення позову .

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 26 серпня 2022 року (а.с.39-40) було задоволено клопотання ОСОБА_2 та відстрочено їй сплату судового збору в розмірі 5410,10 грн до ухвалення судового рішення у справі судом; відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 20 січня 2023 року (а.с.157) підготовче провадження було закрито та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2023 року задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири за адресою : АДРЕСА_2 .

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в розмірі 992 ,40 грн .

Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір в розмірі 2430,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу . Просив скасувати рішення ухвалити у справі нове судове рішення,яким відмовити у задоволенні позову.

У скарзі посилався на порушення норм матеріального права і процесуального права, вважає що суд неповно з`ясував всі обставини справи, не взяв до уваги доводи відповідача щодо продажу квартири, яка була його особистою власністю, і кошти від продажу якої були витрачені на придбання спірної квартири.

Відповідно до ст. 43 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 17 серпня 2023 року, 19 жовтня 2023 року, 09 листопада 2023 року за адресами, які зазначені в матеріалах справи. Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 29 травня 1996 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис №146. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 було присвоєно прізвище « ОСОБА_2 ».

Під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 ( т.1 а.с.15).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 03 серпня 2020 року (а.с.9-10) шлюб між сторонами було розірвано, позивачці було відновлено прізвище « ОСОБА_2 ».

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 1998 року ( т.1 а.с.94) ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яку він приватизував на підставі Закону України « Про приватизацію».

Ця обставина підтверджується копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №23146849 від 26 червня 2009 року (а.с.95).

Відповідач ОСОБА_1 17 липня 2009 року уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 ( т.1 а.с.116-117), Відповідно до п.3 договору продаж квартири вчинено за 2 259 грн, які продавець отримав повінстю від покупця до підписання цього договору .

Відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_7 28 травня 2009 року уклали попередній договір купівлі-продажу квартири (т.1 ,а.с.138-139), за яким сторони зобов`язалися в строк до 21 червня 2010 року укласти договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Також сторони погодили, що продаж зазначеного об`єкта нерухомого майна буде вчинено за ціною 229970 гривень , на підтвердження намірів на виконання умов договору ОСОБА_1 передав грошові кошти в розмірі 7930 гривень.

Відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_7 18 червня 2010 року уклали договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 ( т.1 ,а.с.140-141). Відповідно до умов договору ОСОБА_7 відчужила у власність ОСОБА_1 вказану квартиру. Продаж вказаного об`єкта нерухомого майна вчинено за 33128 гривень. В подальшому, 25 червня 2010 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на вказану квартиру, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №296402581 від 26 січня 2022 року (т.1 , а.с.14).

На підставі рішення Ревненської сільської ради Бориспільського району №19-2-VІІІ від 19 листопада 2015 року (а.с.11-13) було перейменовано ряд вулиць в с. Ревне Бориспільського району та упорядковано нумерацію господарств. Так, АДРЕСА_4 після перейменування стала АДРЕСА_4 .

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), у статті 60 Сімейного Кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляду за дітьми, хвороба) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Верховний Суд у постанові від 5 жовтня 2020 року (справа №537/78/19) зазначив, що, положення ст.60 Сімейного Кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року ( справа №6-843цс17), постановах Верховного Суду від 6 лютого 2018 року (справа №235/9895/15-ц), від 5 квітня 2018 року ( справа №404/1515/16-ц).

Згідно з ч.1, ч.2ст.70 Сімейного Кодексу Україниу разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Згідно з п.3 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд першої інстанції встановив, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , була придбана під час перебування сторін у шлюбі.

Квартира за адресою: АДРЕСА_3 є особистою приватною власністю відповідача. відповідно до п.4 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України. Вказану обставину сторони не заперечують .

Відповідно до п.3 договору купівлі-продажу квартири за адресою : АДРЕСА_3 , продаж квартири вчинено за 2 259 грн, які продавець ОСОБА_1 отримав повністю від покупця до підписання цього договору ( т.1 а.с. 116-117) ,а спірний об`єкт нерухомого майна був придбаний 18 червня 2010 року за 33128 грн, що безумовно свідчить про недостатність грошових коштів, отриманих після відчуження однієї квартири для придбання іншої. Також зі змісту п.10 договору купівлі-продажу від 18 червня 2010 року (а.с.140) вбачається, що ОСОБА_2 склала та подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. заяву, в якій вона надала її чоловіку ОСОБА_1 згоду на купівлю спіної квартири,

Відповідно до вимог ст. 76-81 ЦПК України відповідач не подав доказів на підтвердження того, що грошові кошти, отримані ОСОБА_1 внаслідок продажу квартири у м.Новомосковськ були спрямовані ним на придбання спірної квартири, і що квартира придбавалась лише за ці кошти.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на ту обставину, що ним був укладений попередній договір на придбання спірної квартири за сумму 229970 грн, і що відповідно до звіту про ретроспективну оцінку нерухомого майна - квартири у м.Новомосковську, вартість об`єкту оцінки становить 220 800 грн, суд не бере до уваги, з огляду на те, що доказів отримання саме такої суми від продажу квартири у м.Новомосковськ відповідачем не надано. У договорі ж купівлі-продажу зазначена інша сума - 2 259 грн .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Слід зауважити,що договір є дійсним, в установленому законом порядку ОСОБА_1 не оскаржений, а відтак відсутні підстави вважати ,що продаж був здійснений за іншу ціну. Не надано відповідачем і доказів того, що на момент придбання спірної квратири, відповідач мав суму грошей необхідну для придбання кварири, і що такі кошти є його особистою власністю.

Висновок суду першої інстанції ,що відповідач не спростував презумпцію спільності власності подружжя на майно, яке набуте сторонами в період шлюбу, а тому квартира за адресою: АДРЕСА_2 є об`єктом спільної сумісної власності сторін, є правильним. З огляду на вказане, позивачка ОСОБА_2 набула право власності на 1/2 частку в означеному об`єкті нерухомого майна і таке право може бути за нею визнано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права , відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд, -

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2023 року.

Головуючий

Судді