Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого-судді - Букіної О.М.,

при секретарі - Щепановій І.І.,

розглянувши у прядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , відповідач), у якому просив суд поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя шляхом визнання за ним права власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.02.1993, який був розірваний заочним рішенням Васильківського міскрайонного суду Київської області від 17.03.2020 (справа № 362/4211/19).

Вказує, що під час перебування у шлюбі сторонами було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначає, що частину спільного майна подружжя уже поділено між позивачем та відповідачем на підставі рішення Васильківського міскрайонного суду Київської області від 16.07.2018 (справа № 362/6631/17).

Посилається, що при розгляді справи № 362/6631/17 судом не було враховано, що у спільній власності подружжя також наявна квартира АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладеного вище просила позовні вимоги задовольнити.

14.06.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04.08.2021 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Позивачу було надіслано копію ухвали суду від 04.08.2021, відповідачам було надіслано копію ухвали суду від 04.08.2021 та копію позовної заяви з додатками.

02.03.2023 представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву у якому останній просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування заперечень проти позовної заяви вказує, що квартиру АДРЕСА_1 , відповідачем було отримано ще у 1989 році, тобто до укладення шлюбу із позивачем, яку в подальшому приватизувала разом із свої сином у 2006 році в рівних частках.

Зазначає, що оскільки частка даної квартири була приватизована відповідачем, тому на неї не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя.

На підставі викладеного вище, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповіді на відзив позивачем до суду подано не було.

Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, тому сторони у судове засідання не викликалися.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.02.1993, який був розірваний заочним рішенням Васильківського міскрайонного суду Київської області від 17.03.2020 (справа № 362/4211/19) (а.с. 9-11).

Рішенням Васильківського міскрайонного суду Київської області від 17.03.2020 (справа № 362/6631/17) було здійснено між позивачем та відповідачем поділ спільного сумісного майна подружжя (а.с. 12-14).

Квартира квартиру АДРЕСА_1 , не була предметом поділу майна подружжя у справі № 362/4211/19.

Судом також встановлено, що 25.01.1989 виконавчим комітетом Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Києва було видано ордер на житлове приміщення № 5386 Серії Б ОСОБА_2 з сім`єю у складі трьох осіб (син - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) на зайняття жилого приміщенні площею 29,6 кв.м., а саме: квартири АДРЕСА_1 (а.с. 34).

06.09.2006 Відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації було видано свідоцтво право власності відповідно до якого квартиру АДРЕСА_1 було передано у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках у порядку приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 33).

Судом також встановлено та є загальновідомим факт, що з 16 червня 2005 року по 8 лютого 2007 року вулиця Машинобудівна мала назву « Георгія Гонгадзе » на честь журналіста ОСОБА_5 . Рішення про зміну назви скасовано Київрадою після прийняття рішення про перейменування проспекту Радянської України на честь Георгія Гонгадзе.

Тому, у даному випадку є доведеним факт, що свідоцтво право власності відповідно до якого квартиру АДРЕСА_1 було передано у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках у порядку приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», стосується саме квартири АДРЕСА_1 .

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно з абзацом 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизацією державного житлового фонду є відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, зазначену норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766- VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України виключено. Проте кодекс доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

За таких обставин суд вважає, що лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового Фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. У інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового Фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Наведене свідчить про те, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві власності в рівних частках та відповідно, у силу Закону частка ОСОБА_2 не є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача як подружжя.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що на спірну квартиру не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, а тому остання не підлягає поділу між позивачем та відповідачем, оскільки поділу між подружжям підлягає лише те майно, яке належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог як неоюгрунтованих.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача понесених витрат на сплату судового збору.

Керуючись Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 61, 69-71, 163 СК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 133, 141, 178, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 14.11.2023.

Суддя: Букіна О.М.