Ухвала

09 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 127/30273/22

провадження № 61-14634ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 червня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 вересня 2023 року у справі за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання у розмірі 9 619,73 грн.

Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 22 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 14 вересня 2023 року, позовні вимоги задовольнив у повному обсязі. Стягнув солідарно зі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги з централізованого теплопостачання у розмірі 9 619,73 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 червня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 вересня 2023 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі 2 684,00 грн.

Ціна позову у цій справі становить 9 619,73 грн, що станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 х 100 = 268 400 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Як на підставу для перегляду судових рішень у малозначній справі заявниця посилається на підпункти «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, мотивуючи це відсутністю правових висновків Верховного Суду щодо застосування положень пунктів 10, 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 та статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги. Заявниця переконана, що внаслідок таких обставин має місце різне застосування судами попередніх інстанцій одних і тих же норм права, що автоматично показує на потребу у формулюванні правового висновку щодо порядку нарахування вартості за послуги з постачання гарячої води та фундаментальність вказаного питання для формування єдиної правозастосовчої практики. Крім того, позивачка наполягає на тому, що є особою похилого віку, пенсіонеркою та особою з інвалідністю ІІ-ої групи, єдиним доходом якої є пенсія, а стягнута рішенням суду заборгованість суттєво впливає на її матеріальне становище.

Проте, суд такі доводи не бере до уваги з огляду на те, що особа не довела відмінність у підходах судів попередніх інстанцій щодо застосування вказаних заявницею норм права у подібних правовідносинах під час вирішення питань щодо стягнення заборгованості за надані комунальні послуги, оскільки не вказала судові рішення, в яких суди притримувалися різних підходів щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а формальне посилання на норму права та необґрунтовані належним чином доказами обґрунтування не є належним виконанням вимоги закону щодо перегляду судових рішень у малозначній справі у касаційному порядку.

Не заслуговують на увагу і доводи заявниці щодо суттєвого впливу розміру стягнутої заборгованості на її матеріальний стан, оскільки остання не обґрунтувала у передбачений законом спосіб низький рівень її річного доходу. Крім того, заборгованість стягнута солідарно з заявниці та іншого відповідача, що спростовує висновок про виключну невідворотність покладення тягаря відшкодування заборгованості у повному обсязі лише на заявницю.

Враховуючи вищенаведене, заявниця не довела, а суд не встановив наявність виключних обставин для перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених у малозначній справі, відповідно до підпунктів «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року.

Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій в межах своїх повноважень, заявник не переконав у наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 червня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 вересня 2023 року у справі за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко