ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6346/23 Справа № 178/1138/22 Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б.М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2023 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування з чужого незаконного володіння транспортного засобу,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Криничанського районного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_2 про витребування з чужого незаконного володіння транспортного засобу.

Позов мотивований тим, що відповідно до технічного паспорту серії НОМЕР_1 , виданого 15 червня 2007 року РЕВ 5-го МРЕВ ДАІ м. Євпаторія при УДАІ ГУМВС України в АР Крим, позивачу належить автомобіль марки Daewoo Lanos, д/н НОМЕР_2 . 17 березня 2022 року позивач передав для ремонтних робіт ОСОБА_2 вищезазначений автомобіль та здійснив авансовий платіж в розмірі 10000 гривень, що підтверджується відповідними банківськими платіжними дорученнями.

Позивач зазначив, що згодом йому стало відомо, що ОСОБА_2 не здійснює підприємницьку діяльність з ремонту транспортних засобів, не зареєстрований як підприємець, тобто, в протиправний спосіб заволодів належним йому автомобілем та більше 5 місяців стверджує, що ремонтує його і відмовляється повертати.

У зв`язку з протиправними діями ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звертався до органів поліції та його заяви було розглянуто згідно Закону України «Про звернення громадян» та відомостей до ЄРДР внесено не було у зв`язку з відсутністю ознак, які б свідчили про наявність кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив витребувати у ОСОБА_3 автомобіль DAEWOO LANOS TF69Y, VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 , а також стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У даній справі був здійснений автоматизований розподіл судової справи між суддями, згідно з яким призначено головуючого суддю - Лаченкову О.В., та суддів, які входять до складу колегії: Городничу В.С., Петешенкову М.Ю.

Згідно рішення Вищої ради правосуддя від 12.10.2023 року суддю ОСОБА_4 звільнено з посади судді Дніпровського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.

Розпорядженням керівника апарату Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2023 року призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року визначено склад колегії суддів під головуванням судді - Свистунової О.В., суддів учасників колегії: Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування з чужого незаконного володіння транспортного засобу та призначено справу до розгляду.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Так, судом першої інстанції обгрунтовано було встановлено, що відповідно до технічного паспорту серії НОМЕР_1 , виданого 15 червня 2007 року РЕВ 5-го МРЕВ ДАІ м. Євпаторія при УДАІ ГУМВС України в АР Крим, ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки Daewoo Lanos, д/н НОМЕР_2 .

Також, було встановлено, що 17 березня 2022 року позивач ОСОБА_1 добровільно передав для ремонтних робіт відповідачу ОСОБА_2 вищезазначений автомобіль та здійснив авансовий платіж в розмірі 10 000 гривень, що підтверджується відповідними банківськими платіжними дорученнями.

Вищевказані обставини не заперечувались сторонами у справі, та кожний окремо їх підтвердив.

Позивачем не спростовується той факт, що він добровільно, на підставі усної домовленості, передав відповідачу свій автомобіль для здійснення його ремонту після ДТП, для чого перерахував на картку відповідача авансовий платіж в загальному розмірі 10000 грн. та надав 1000 грн. для транспортування транспортного засобу з місця ДТП до відповідача. Дані обставини також підтвердив представник позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 09 листопада 2023 року.

Встановлено, що ОСОБА_1 19.05.2022 року звертався до органів поліції щодо перешкод ОСОБА_2 у доступі до його автомобіля, його заяву було розглянуто та 30.05.2022 року і 12.07.2022 року надано відповіді згідно Закону України «Про звернення громадян», зазначено, що внаслідок перевірки прийнято рішення про відсутність підстав внесення відомостей до ЄРДР у зв`язку з відсутністю ознак, які б свідчили про наявність кримінального правопорушення (а.с.4,5,6).

Представник відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 09 листопада 2023 року наголосив на тому, що ОСОБА_2 в свою чергу не створювалось та не створюються перешкоди ОСОБА_1 у вільному доступі до його автомобіля, тобто у його володінні, користуванні, розпорядженні.

Також, представник відповідача зазначив, що ні позивач, ні його представники жодного разу не зв`являлися до його довірителя, щоб забрати належний ОСОБА_1 автомобіль. Крім того, ніяких письмових вимог щодо повернення автомобіля відповідач не отримував.

Дане твердження представника відповідача підтвердив і представник позивача у судовому засідання суду апеляційної інстанції та зазначив, що дійсно, сторони спілкувались у телефонному режимі один раз.

Згідно пояснень представника відповідача встановлено, що вартість виконаних ремонтних робіт спірного автомобіля перевищує авансовий внесок ОСОБА_1 в розмірі 10 000 грн., однак із зазначеною сумою позивач не погоджується, що стало наслідком звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 305/641/17 (провадження № 61-18601св21).

Разом з тим, позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна з незаконного володіння саме в порядку ст. 387 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, необхідно виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Правовий аналіз положень ст. 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 12.01.2022 року у справі №703/1191/20 (провадження №61-19324св21), віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. З урахуванням специфіки речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі № 752/4033/16-ц вказано, що «аналіз статті 387 ЦК свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Належним відповідачем у віндикаційному позові є володіючий невласник».

Предметом доказування у цій справі є факти, які підтверджують правомірність вимог про витребування власником майна з чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують: суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно; незаконність вибуття цього майна з володіння позивача; відсутність у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном; наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача.

Отже, право власності дійсно є непорушним, але для застосування віндикації принципове значення, крім підтвердження такого права власності, має і встановлення особи, яка протиправно, тобто без будь-яких правових підстав, фактично володіє витребуваною річчю, бо саме вона має відповідати за позовом, виконувати рішення суду в разі його задоволення, й нести негативні наслідки порушення прав позивача.

Натомість, позивачем в ході розгляду справи ні у суді першої, ні апеляційної інстанції не було доведено належними та допустими доказами протиправність дій відповідача, а також те, що транспортний засіб вибув з володіння позивача поза його волею.

А як встановлено в ході розгляду справи, позивач добровільно передав відповідачу транспортний засіб, виключно на підставі усної домовленості між ними. Саме для віконання відповідачем ремонтних робіт, достеменно знаючи, що відповідач не є зареєстрованим фахівцем у цій галузі та добровільно перерахував йому грошові кошти. При цьому, сторони не обумовили конкретні строки виконання ремонту транспортного засобу та загальну вартість ремонтних робіт.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, а саме протоколу судового засідання від 20.02.2023 року, і зазначене не заперечувалось представниками сторін в суді апеляційної інстанції, судом першої інстанції, було надано сторонам час для врегулювання спору у позасудовому порядку, у звязку з чим було оголошено перерву до 03 березня 2023 року. Однак, як було встановлено в суді апеляційної інстанції, позивач так і не зявився особисто до відповідача та не забрав транспортний засіб, який і до теперішнього часу перебуває у відповідача. Представник відповідача пояснив, що його довіритель не утримує транспортний засіб, його ремонт майже закінчений, про що надав суду фототаблиці, які також направив на адресу позивача, транспортний засіб готовий до експлуатації. Зазначив, що точна вартість виконаних ремонтних робіт йому не відома, хоча вказав, що вона перебільшує перераховані позивачем на рахунок відповідача 10 000 грн. Зазначив, також, що з зустрічними вимогами щодо відшкодування всієї суми до позивача не звертались, оскільки їм на теперішній час не відоме місце його проживання, оскільки позивач виїхав за кордон, однак вказав, що вирішення цього питання буде вирішуватись у подальшому та воно не впливає на можливість позивача забрати автомобіль у відповідача.

Представник позивача підтвердив зазначене та пояснив, що на теперішній час його довіритель, позивач у справі, перебуває за кордом, особисто не має можливості зявитись до відповідача, а йому, як представнику не надавав таких повноважень, та йому не відомо, чи надавав позивач іншим особам від його імені вчиняти дії щодо власного транспортного засобу.

Також, представник позивача підтвердив, що його довіритель не звертався особисто чи через нього як представника до відповідача з письмовою вимогою про повернення спірного автомобіля з визначенням конкретних строків чи умов його повернення. Зазначив, що як йому відомо зі слів позивача він лише один раз телефонував відповідачу в період часу коли вже був за кордоном, та в розмові виникали питання щодо суми за виконану роботу.

Колегією суддів було розяснено представнику позивача, адвокату Кравчуку М.О. щодо можливості заявити клопотання у суді апеляційної інстанції про надання додаткового часу для можливості вирішити питання щодо передачі транспортного засобу у позасудовому порядку, зясування цих обставин з його довірителем ОСОБА_1 чи іншою уповноваженою від імені позивача особою, однак, представник позивача зазначив, що будь-яких клопотань не має та просив закінчити розгляд справи.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у даному випадку права позивача, як власника вищезазначеного рухомого майна не порушені, що дає суду підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння апелянтом вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, оскаржуване рішення місцевого суду відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко