Справа № 405/604/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2023 Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

з участю секретаря : Мишевець Т.І.

представника позивача : Забуги Ю.С.

представника відповідача: адвоката Панової К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро-Кіровоград» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОКВП «Дніпро Кіровоград», звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 40 238,82 грн., з яких 35 937,69 грн. основного боргу, 826,42 грн. 3 % річних, 3 474,70 грн. індексу інфляції.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що відповідач є споживачем послуг централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 . Шляхом відкриття особового рахунку № НОМЕР_1 за адресою сторони вступили у фактичні договірні відносини, відповідач мала вчасно сплачувати надані послуги. За період з 01.10.2017 року по 31.12.2022 року включно відповідачу було надано послугу з централізованого водопостачання та водовідведення за вказаною адресою, за які сплачено не було. Тому станом на 01.01.2023 року за відповідачем рахується заборгованість перед підприємством за надані послуги централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 35 937,69 грн.

Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних, що відповідно до розрахунку складає: 3% річних 826,42 грн. та 3 474,70 грн. індекс інфляції. Посилаючись на вимоги діючого законодавства та обставини, викладені в позовній заяві, просить суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати.

Ухвалою суду від 20.02.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу надано термін для подання відзиву на позов, призначено судове засідання.

26.04.2023 року відповідачем подано відзив на позов із заявою про поновлення попущеного строку для подання відзиву на позовну заяву.

01.05.2023 року позивачем подано заперечення на заяву про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позовну заяву та заперечення на заяву про застосування строків позовної давності.

09.05.2023 року відповідачем подано заперечення та додаткові пояснення.

25.05.2023 року позивачем подано додаткові пояснення.

07.06.2023 року відповідачем подано додаткові пояснення.

08.08.2023 року відповідачем подано письмові пояснення.

28.08.2023 року позивачем подано письмові пояснення.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені письмово у позові, запереченнях та поясненнях, представник відповідача позов не визнала, просила застосувати строки позовної давності та практику судів вищих інстанцій до даних правовідносин та відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно п.2 ч.2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VІІІ виконавець зобов`язаний: підготувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором. Відносини повинні здійснюватися виключно на договірних засадах, в ст. 7 ч. 2 п. 1 Закону України № 2189-VІІІ зазначено що, споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 36 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою КМУ 05.07.2019 року № 690 визначено, що рахунок на оплату спожитих послуг надається споживачу щомісяця на безоплатній основі відповідно до статті 8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Рахунки на оплату спожитих послуг формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, яка здійснює розподіл обсягів послуг, на основі показань вузлів комерційного обліку з урахуванням показань вузлів розподільного обліку відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та надаються споживачу (його представнику) не пізніше ніж за 10 календарних днів до граничного строку внесення плати за послуги, визначеного договором.

Згідно із розрахунком заборгованості споживача за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_2 , за особовим рахунком № НОМЕР_1 , наданого позивачем до позовної заяви, за період з 01.10.2017 року по 31.12.2022 року включно, та станом на 01.01.2023 року склала 35 937,69 грн.

При цьому, в рахунках на оплату спожитих послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 за період з жовтня 2018 року по вересень 2022 року, наданих відповідачем до відзиву на позов, позивачем у даних рахунках заборгованість у розмірі 35 937,69 грн. за відповідачем не відображена. Згідно даних рахунків, оплата за послуги позивача здійснюється із розрахунку на 1 особу. Проте, згідно із розрахунком заборгованості, долученим до позовної заяви, позивачем розрахунок заборгованості у сумі 35 937,69 грн. здійснюється із розрахунку 2 особи.

В судовому засіданні представником позивача зазначено, що підприємством було здійснено запит до Департаменту надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради. Актом засідання постійно діючої комісії про врегулювання дебіторської заборгованості (яка не закріплена рішенням суду) по наданню послуг з водопостачання та водовідведення від 13.09.2022 року № 3468 прийнято рішення: абонентському відділу провести донарахування відповідно до витягу з реєстру мешканців міста Кропивницького на 2 особи з 01.05.2017 року, зокрема за ОСОБА_1 та її сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як пояснила представник відповідача у власності відповідача перебуває також квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . За даною адресою відповідач також користується послугами позивача (особовий рахунок № НОМЕР_2 ), та оплачує за послуги позивачу згідно із показниками лічильника, за 2 особи, на підставі рахунків на оплату послуг (долучено до відзиву на позов).

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» від 22.06.2017 року № 2119-VІІІ від рахунки на оплату наданої комунальної послуги формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, на основі показань вузла комерційного обліку відповідної комунальної послуги згідно з вимогами статей 9-11 цього Закону.

Згідно із п.8 ч. 3 ст. 8 Закону № 2119-VІІІ, рахунок на оплату комунальної послуги повинен містити, зокрема, таку інформацію: стан розрахунків споживачем за спожиту комунальну послугу, у тому числі заборгованість з оплати послуги (у разі її наявності), періоди, в яких виникла така заборгованість, відомості про обчислення її розміру, пільги/субсидії (у разі їх надання/призначення).

Споживачі забезпечуються інформацією, зазначеною в частинах третій і шостій цієї статті, на безоплатній основі, крім випадків, встановлених законом (ч.9 ст. 8 Закону № 2119-VІІІ).

Комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки (ч.1 ст. 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» від 22.06.2017 року № 2119-VІІІ).

Згідно із п. 2 ч.2 ст. 9 Закону № 2119-VІІІ, до встановлення вузла (вузлів) комерційного обліку відповідно до вимог частини другої статті 3 цього Закону обсяги споживання гарячої чи питної води визначаються за показаннями вузлів розподільного обліку, а у разі їх відсутності - за нормами споживання, встановленими органом місцевого самоврядування. Загальний обсяг споживання гарячої або питної води у такій будівлі визначається як сума обсягу, визначеного за допомогою вузлів розподільного обліку та розрахункового обсягу, визначеного за нормою споживання для споживачів, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку.

Відповідно до п.2. та п.4. ч. 3 ст. 10 Закону № 2119-VІІІ, обсяги спожитої у будівлі гарячої, питної води, визначені за допомогою вузлів комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляються між споживачами з урахуванням того, що у разі якщо приміщення всіх споживачів у будівлі оснащені вузлами розподільного обліку гарячої, питної води, загальний обсяг спожитої у будівлі відповідно гарячої, питної води (крім обсягу, витраченого на загальнобудинкові потреби) розподіляється між споживачами відповідно до обсягу споживання за показаннями вузлів розподільного обліку; у разі якщо частина приміщень у будівлі оснащена вузлами розподільного обліку гарячої, питної води, а частина - не оснащена, обсяг відповідної комунальної послуги, спожитий споживачами у приміщеннях, оснащених вузлами розподільного обліку, встановлюється у розмірі, визначеному за допомогою таких вузлів, а загальний обсяг спожитої у будівлі відповідно гарячої, питної води (крім обсягу, витраченого на загальнобудинкові потреби та споживачами у приміщеннях, оснащених вузлами розподільного обліку) розподіляється між споживачами, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку, пропорційно до кількості осіб, які фактично користуються такими послугами.

Розподіл між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг здійснюється відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 22.11.2018 року № 315 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.12.2021 року № 358).

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України (допустимість доказів), суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України наголошує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень частини першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як роз`яснено в пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18.07.2006 року.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, зо позивачем не доведено та не надано до суду належних, допустимих та достатніх доказів, які підтверджували б наявності заборгованості в сумі 35 937,69 грн., а тому відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім того, відповідач просить застосувати строки позовної давності до даних правовідносин.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частин 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що до даних правовідносин слід застосувати строк позовної давності, а тому позовні вимоги за період з 01.10.2017 року по 30.11.2019 року не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строків позовної давності.

Що стосується позовних вимог про стягнення, 3% річних та інфляційних, суд вважає що дана вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З 24.02.2022 року, відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено режим воєнного стану. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» нарахування та стягнення штрафів або пені, інфляційних нарахувань, відсотків річних у разі несвоєчасної або неповної оплати за житлово-комунальні послуги населенням - заборонено.

За таких підстав суд вважає, що вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних та 3% річних слід залишити без задоволення.

Згідно із статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, оскільки судом відмовлено в задоволенні позову, вимога про стягнення судового збору із відповідача не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Судом встановлено, що 21.03.2023 року між відповідачем та Міжнародним адвокатським об`єднанням «Рада» укладено договір про надання правничої допомоги. За умовами договору вартість правничої допомоги складає 15 000 грн. Згідно наданої платіжної інструкції № @2PL711837 від 31.10.2023 року відповідачем ОСОБА_1 сплачено витрати на правничу допомогу в сумі 14 850,00 грн.

Таким чином, понесені відповідачем судові витрати підтверджені належними доказами, а тому підлягають стягненню з позивача на її користь.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову Обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро-Кіровоград» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Стягнути з Обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро-Кіровоград» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 850,00 грн.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення в повному обсязі виготовлено 13.11.2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: Обласне комунальне виробниче підприємство «Дніпро-Кіровоград», , 25009, м. Кропивницький, вул. Соборна, 19-А.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Ірина Миколаївна Шевченко