Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі

головуючої судді - Усатової І.А.,

при секретарі - Омелько Г.Т.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

відповідачки - ОСОБА_3 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Відділ опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києва державної адміністрації, державна реєстраційна служба Шевченківського району про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, скасування реєстрації права власності на спадкове майно та внесення відомостей до реєстру, суд, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_1 , звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , треті особи: Відділ опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, державна реєстраційна служба Шевченківського району про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, скасування реєстрації права власності на спадкове майно та внесення відомостей до реєстру та просить суд:

- визнати ОСОБА_3 особою, що втратила права користування, розпоряджатися та володіти майном позивача ОСОБА_1 , а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

- визнати ОСОБА_4 особою, що втратила права користування, розпоряджатися та володіти майном позивача ОСОБА_1 , а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

- визнати ОСОБА_7 особою, що втратила права користування, розпоряджатися та володіти майном позивача ОСОБА_1 , а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

- скасувати державну реєстрацію права власності на 2/3 частки в цій квартирі відповідачу ОСОБА_3

- скасувати державну реєстрацію права власності на 1/6 та ще на 1/6 частки в цій квартирі відповідачу ОСОБА_4

- скасувати державну реєстрацію права власності на 1/6 частки в цій квартирі відповідачу ОСОБА_7

- зобов`язати третю особу відділ державної реєстраційної служби Шевченківського району внести відомості про скасування права власності на частки в квартирі АДРЕСА_1 .

- судові витрати по справі стягнути з відповідачів.

Посилалася на те, що у період з 04.12.1974 по 14.05.1976 ОСОБА_2 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі, від шлюбу у них народився син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Розпорядженням Відділу опіки та піклування Шевченківської РДА №1045 від 16.09.1997 ОСОБА_2 надано статус законного опікуна над недієздатним сином ОСОБА_1 .

Згодом ОСОБА_8 вдруге одружився, з відповідачем ОСОБА_3 , від їх шлюбу народилися ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

13.03.2001 ОСОБА_8 та ОСОБА_3 розірвали шлюб.

Після їх розлучення, ОСОБА_2 навідувалась до ОСОБА_8 , оскільки останній хворів, доглядала та піклувалась про нього, зокрема, допомагала ходити сплачувати комунальні послуги, купувала та готувала їжу, прибирала у квартирі.

При цьому, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не проживали з ОСОБА_8 однією сім`єю, не приходили провідувати останнього, не піклувались та не доглядали за ним.

Зазначає, що ОСОБА_8 усно надав згоду, що у випадку його смерті, його нерухомість, а саме квартира АДРЕСА_1 , залишиться для душевно хворого сина, оскільки, розумів, що через свій стан здоров`я йому необхідно проживати ізольовано від членів його сім`ї з відповідним доглядом.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 отримали свідоцтво про право власності на спадщину за законом.

Разом з тим, позивач вважає, що право власності на вказану квартиру, яка є спадковим майном, повністю на всю квартиру належить позивачу на підставі судових рішень про скасування всіх договорів купівлі-продажу та скасування договорів дарування, а також що відповідачі втратили права користування спадковим майном у зв`язку з відсутністю догляду за колишнім чоловіком, батьком, який є спадкодавцем.

Окрім того, зазначає, що факт реєстрації відповідачів у спірній квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження та користування майном.

Враховуючи вищенаведене, просить задовольнити позов.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2021 справу передано у провадження судді Усатовій І.А.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2021 року позовну заяву залишено без руху із наданням позивачу строку для усунення недоліків.

07.10.2022 надійшла заява ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 18 листопада 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам та третім особам копію позовної заяви з додатками.

Відповідачам та третім особам був наданий строк для надання відзиву.

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Трегубенко С.В. подала відзив, у якому просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що право власності на спірну квартиру повністю належить ОСОБА_3 4/6 частки спірної квартири їй подарувала у власність її донька - відповідач ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 25.09.2017, 1/6 частки квартири їй подарувала відповідач ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 28.12.2018, 1/6 частку спірної квартири відповідач ОСОБА_3 отримала у власність на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.08.2021, залишеного в силі постановою Київського апеляційного суду від 17.01.2022.

Представник відповідача ОСОБА_4 , адвокат Трегубенко С.В. подала відзив, у якому просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що ОСОБА_4 була співвласником цієї квартири, оскільки придбала її разом зі своїм померлим батьком ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.1997. Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на частку спірної квартири, яку успадкували його діти - ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 по 1/6 частки кожному. На підставі договору дарування від 25.09.2017 ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 належні їй 4/6 спірної квартири.

Представник відповідача ОСОБА_7 , адвокат Трегубенко С.В. подала відзив, у якому просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що ОСОБА_7 є донькою і спадкоємицею ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті успадкувала 1/6 частку спірної квартири, яку згодом подарувала матері - відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 28.12.2018.

Треті особи: Відділ опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, державна реєстраційна служба Шевченківського району відзиви не надали.

Відповіді на відзиви до суду не надходили.

Протокольною ухвалою суду від 09.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся, під час розгляду справи представництво його інтересів здійснювала опікун ОСОБА_2 .

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Позивач суду пояснила, що ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_8 , є спадкоємцем усієї квартири на підставі судових рішень про скасування всіх договорів купівлі-продажу та скасування договорів дарування та з підстав, викладених у позові.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_7 в судове засідання не з`явились, про час та дату розгляду справи повідомлялись, під час розгляду справи представництво їхніх інтересів здійснювала адвокат Трегубенко С.В.

Відповідач ОСОБА_3 , представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 - адвокат Трегубенко С.В. в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог та просили відмовити в задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у відзивах.

Представники відділу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та державної реєстраційної служби Шевченківського району в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи.

Суд, вислухавши доводи сторін, представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини один статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого дії ОСОБА_2 на час пред`явлення позову до суду сформульовані наступним чином:

1. визнати ОСОБА_3 особою, що втратила права користування, розпоряджатися та володіти майном позивача ОСОБА_1 , а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

2. визнати ОСОБА_4 особою, що втратила права користування, розпоряджатися та володіти майном позивача ОСОБА_1 , а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

3. визнати ОСОБА_7 особою, що втратила права користування, розпоряджатися та володіти майном позивача ОСОБА_1 , а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

4. скасувати державну реєстрацію права власності на 2/3 частки в цій квартирі відповідачу ОСОБА_3

5. скасувати державну реєстрацію права власності на 1/6 та ще на 1/6 частки в цій квартирі відповідачу ОСОБА_4

6. скасувати державну реєстрацію права власності на 1/6 частки в цій квартирі відповідачу ОСОБА_7

7. зобов`язати третю особу відділ державної реєстраційної служби Шевченківського району внести відомості про скасування права власності на частки в квартирі АДРЕСА_1 .

Таким чином, з урахуванням частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і проти цього не заперечують сторони, що 08.04.1997 ОСОБА_8 та ОСОБА_4 придбали у спільну власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською універсальною біржою за реєстраційним №С6503/3307. Право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на спірну квартиру в рівних долях було зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 17.02.2005 за реєстраційним № 6329, про що зроблений запис у реєстровій книзі № д159-52. Запис зроблений на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого 14.02.2005 за реєстраційним № С6503/3307-Д1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 , батько ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та відкрилася спадщина на спірної квартири, яку успадкували його діти.

Позивач отримав у власність в порядку спадкування за законом 1/6 частку в спірній квартирі на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2009 та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 08.09.2010 у справі № 2-64-1/09. Право власності було зареєстровано 07.02.2011.

Відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_7 у спірній квартирі в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_8 належить по 1/6 частки кожній на підставі свідоцтв про право на спадщину № 8-2247 від 26.08.2011 ( ОСОБА_4 ), № 8-2249 від 26.08.2011 ( ОСОБА_7 ). Право власності спадкоємців було зареєстровано 16.09.2011.

Судом також встановлено і дана обставина не оспорюється представником позивача, що відповідач ОСОБА_4 подарувала відповідачу ОСОБА_3 належні їй 4/6 частки спірної квартири на підставі договору дарування від 25.09.2017, відповідач ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_3 1/6 частку квартири на підставі договору дарування від 28.12.2018. Договори дарування є дійсними.

Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, зареєстроване в установленому порядку, сформованою станом на 10.08.2020.

1/6 частку спірної квартири відповідач ОСОБА_3 отримала у власність на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.08.2021, залишеного в силі постановою Київського апеляційного суду від 17.01.2022, яким припинено право власності позивача на 1/6 частку спірної квартири.

Тобто, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 повністю належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 .

Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, зареєстроване в установленому порядку, сформованою станом на 04.07.2022.

Оцінюючи доводи представника позивача ОСОБА_2 щодо належності позивачу на праві власності усієї спірної квартири на підставі судових рішень про скасування всіх договорів купівлі-продажу та скасування договорів дарування та на підставі того, що відповідачі втратили права користування спадковим майном у зв`язку з відсутністю догляду за колишнім чоловіком, батьком, який є спадкодавцем, судом було досліджено зміст наданих суду договору купівлі-продажу від 08.04.1997 та його дублікату, договорів дарування від 25.09.2017 та від 28.12.2018, судових рішень та інших доказів.

Стороною позивача додані до позову рукописні пояснення та заяви з додатками - документами одного і того ж змісту (звернення до різних органів та установ, особисті документи позивача та його представника, договори купівлі-продажу різних квартир, документи відповідачів), які не підтверджують позовні вимоги та не спростовують заперечення відповідачів по суті. Представник позивача не надала будь-яких належних та переконливих доказів тих обставин, на які вона посилається у позові в обґрунтування заявлених вимог. Надані заяви, звернення, тощо, часто не пов`язані між собою однією думкою, складається враження, що стороною позивача надано до суду все, що є у наявності.

За викладеним суд не приймає до уваги посилання представника позивача, що останньому належить на праві власності уся спірна квартира на підставі судових рішень про скасування всіх договорів купівлі-продажу та скасування договорів дарування та через те, що відповідачі втратили права користування спадковим майном у зв`язку з відсутністю догляду за колишнім чоловіком, батьком, який є спадкодавцем, оскільки вони нічим не підтверджуються.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільних прав та інтересів належать, в тому числі, визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Правовідносини, що реалізуються у сфері набуття та реалізації права власності, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України.

Відповідно до частини один статті 316 ЦК країни правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вказана норма Конституції України кореспондується зі статтями 317, 321 ЦК України, згідно з якими власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321).

Суд констатує, що позивач не є власником спірної квартири, будь-яких порушень його прав не встановлено, а тому вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування, розпорядження та володіння квартирою АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог про скасування державної реєстрації права власності відповідачів на спірну квартиру, суд зазначає, що така вимога пов`язана з вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування, розпорядження та володіння квартирою.

Правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІV), згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 2 якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до статті 3 Закону № 1952-ІV загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Частиною першою статті 5 Закону № 1952-ІV передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.

Пунктами 1-2 частини третьої статті 10 Закону № 1952-ІV передбачено, що державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Як передбачено частиною першою статті 18 Закону № 1952-ІV, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржуваних рішень про державну реєстрацію прав власності відповідачів) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Однак, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судового рішення у даній справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16.01.2020 такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

Водночас суд зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Слід зауважити, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і осно воположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, а також представлених суду доказів, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не було обґрунтовано та доведено порушення його права та охоронюваних законом інтересів.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.16 ЦК України, ст.ст.2, 4, 5, 12-13, 51, 76-82, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Усатова І.А.