П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 квітня 2023 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 , Київська міська рада про виділ частки зі складу спільної земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом про виділ частки зі складу спільної земельної ділянки.

В обґрунтування позову вказала, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходиться у спільній частковій власності позивача та відповідача (69/100 та 31/100 відповідно). На вказаній земельній ділянці знаходяться також житлові будинки позивача та відповідача, тобто позивач та відповідач володіють нерухомим майном, яке на даний час являє собою два окремих об`єкти нерухомості з різними адресами: АДРЕСА_2 ( ОСОБА_1 ) та АДРЕСА_3 ( ОСОБА_2 ). Земельна ділянка, на якій розташовані належні сторонам будинки, також фактично поділена між ними на дві окремі частини (дві земельні ділянки). В той же час у правовстановлюючому документі на земельну ділянку як і раніше зазначена колишня спільна для сторін адреса та номер: АДРЕСА_1 , відтак спірна земельна ділянка фактично формально залишається для сторін спільною, хоча такої адреси як АДРЕСА_1 на даний час не існує. Крім того, незважаючи на різні адреси належних сторонам будинків, земельна ділянка, на якій вони розташовані, має один і той же кадастровий номер - 00:88:046:0014. У позасудовому порядку вирішити з відповідачем питання щодо вчинення спільних дій по оформленню та отриманню нових правовстановлюючих документів відповідно до існуючого порядку користування земельної ділянки та відповідно належних сторонам об`єктів нерухомості (будинків), які знаходяться на земельній ділянці неможливо, що і стало підставою для звернення позивача до суду з вказаним позовом.

Зменшуючи позовні вимоги та визначаючи їх зміст, позивач керувалась Висновком експертів за результатами проведення судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи № 18.03.2021 № 19254/20-41/10218?10221/21-41 та виходила з варіанту 2, який передбачає сплату компенсації за зменшення площі земельної ділянки відповідача на 7,0 кв.м, однак не вимагає знесення підпірної стінки чи накладення сервітуту.

Оскільки згідно Варіанту № 2 розподілу земельної ділянки, вказаного у Висновку № 19254/20-41/10218-10221/21-41 передбачається зменшення площі земельної ділянки відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , на 7,0 кв. м., позивач, виходячи з вартості земельної ділянки, визначеної у висновку, просить компенсувати вартість цієї частини відповідачу у сумі 40956,83 грн. за рахунок коштів, внесених позивачем на депозитний рахунок Шевченківського районного суду м. Києва.

З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила суд поділити в натурі земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1000га, кадастровий № :58:046:0014 між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з відступом від ідеальних часток, згідно варіанту № 2 викладеного у висновку № 19254/20-41/10218-10221/21-41 від 18.03.2021р. на дві окремі ізольовані земельні ділянки та виділити позивачу у власність земельну ділянку площею 0, 0697 га за адресою: АДРЕСА_1 , обмежену кривою лінією, що складається з відрізків: від точки 1 до точки 2 - 5,85 м.; від точки 2 до точки 3 - 0,68 м.; від точки 3 до точки 4 - 13,43 м.; від точки 4 до точки 5 - 11,02 м.; від точки 5 до точки 6 - 8,19 м.; від точки 6 до точки 7 - 16,95 м.; від точки 7 до точки 8 - 8,66 м.; від точки 8 до точки 17 - 0,03 м.; від точки 17 до точки 18 - 0,40 м.; від точки 18 до точки 19 - 3,83 м.; від точки 19 до точки 20 - 0,39 м.; від точки 20 до точки 21 - 0,40 м.; від точки 21 до точки 22 - 0,96 м.; від точки 22 до точки 23 - 5,87м.; від точки 23 до точки 24 - 0,41 м.; від точки 24 до точки 25 - 0,10 м.; від точки 25 доточки 26 - 0,40 м.: від точки 26 до точки 27 - 4,44 м.; від точки 27 до точки 28 - 0,39 м.; від точки 28 до точки 29 - 2,25 м.; від точки 29 до точки 30 - 0,33 м.: від точки 30 до точки 13 - 0,10 м.; від точки 13 до точки 14 - 19,66 м. від точки 14 до точки 15 - 0,40 м.; від точки 15 до точки 16 - 4,09 м.; від точки 16 до точки 1 - 3,59 м., згідно каталогу координат поворотних точок, їх номерів та промірів між ними зазначених у Варіанті № 2 розподілу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , зазначеного в Додатку № 3 до Висновку № 19254/20-41/10218-10221/21-41. Межі земельної ділянки загальною площею 0, 0697 га, яка виділяється ОСОБА_2 в Додатку № 3 до Висновку зображені лініями червоного кольору і заштриховані крапками червоного кольору. Лінія розподілу зображена лінією зеленого кольору. Земельна ділянка обмежена лініями розподілу, згідно Каталогу координат поворотних точок, зазначених в Таблиці №1 Варіанту № 2 розподілу земельної ділянки, вказаного у Висновку № 19254/20-41/10218-10221/21-41; виділити відповідачу у власність земельну ділянку площею 0, 0303 га, за адресою: АДРЕСА_1 , обмежені кривою лінією, що складається з відрізків: від точки 30 до точки 29 - 0,33 м.; від точки 29 до точки 28 - 2,25 м.; від точки 28 до точки 27 - 0,39 м.; від точки 27 до точки 26 - 4,44 м.; від точки 26 до точки 25 - 0,40 м.; від точки 25 до точки 24 - 0,10 м.; від точки 24 до точки 23 - 0,41 м:; від точки 23 до точки 22 - 5,87 м. ; від точки 22 до точки 21 - 0,96 м.; від точки 21 до точки 20 - 0,40 м.; від точки 20 до точки 19 - 0,39м.; від точки 19 до точки 18 - 3,83 м.; від точки 18 до точки 17 - 0,40 м.; від точки 17 до точки 9 - 15,69 м.; від точки 9 до точки 10 - 14,15 м.; від точки 10 до точки 11 - 5,13 м.; від точки 11 до точки 12 - 3,57 м.; від точки 12 до точки 30 - 12,15 м, згідно каталогу координат поворотних точок, їх номерів та промірів між ними зазначених у Варіанті № 2 розподілу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , зазначеного в Додатку № 3 до Висновку № 19254/20-41/10218-10221/21-41. Meжі земельної ділянки, яка виділяється ОСОБА_1 в Додатку № 3 до Висновку зображені лініями синього кольору і заштриховані крапками синього кольору. Лінія розподілу зображена лінією зеленого кольору. Земельна ділянка обмежена лініями розподілу, згідно Каталогу координат поворотних точок, зазначених в Таблиці № 2 Варіанту № 2 розподілу земельної ділянки, вказаного у Висновку № 19254/20-41/10218-10221/21-41; стягнути на користь відповідача грошову компенсацію за зменшення площі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на 7,0 кв. м. (сім квадратних метрів), в сумі 40956,83грн. за рахунок коштів, внесених позивачем на депозитний рахунок Шевченківського районного суду м. Києва.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 квітня 2023 року позов задоволено; поділено в натурі земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1000га, кадастровий № :58:046:0014, між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з відступом від ідеальних часток, згідно варіанту № 2 викладеного у висновку № 19254/20-41/10218-10221/21-41 від 18.03.2021р. на дві окремі ізольовані земельні ділянки; виділено ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0, 0697 га за адресою: АДРЕСА_1 , обмежену кривою лінією, що складається з відрізків: від точки 1 до точки 2 - 5,85 м.; від точки 2 до точки 3 - 0,68 м.; від точки 3 до точки 4 - 13,43 м.; від точки 4 до точки 5 - 11,02 м.; від точки 5 до точки 6 - 8,19 м.; від точки 6 до точки 7 - 16,95 м.; від точки 7 до точки 8 - 8,66 м.; від точки 8 до точки 17 - 0,03 м.; від точки 17 до точки 18 - 0,40 м.; від точки 18 до точки 19 - 3,83 м.; від точки 19 до точки 20 - 0,39 м.; від точки 20 до точки 21 - 0,40 м.; від точки 21 до точки 22 - 0,96 м.; від точки 22 до точки 23 - 5,87м.; від точки 23 до точки 24 - 0,41 м.; від точки 24 до точки 25 - 0,10 м.; від точки 25 доточки 26 - 0,40 м.: від точки 26 до точки 27 - 4,44 м.; від точки 27 до точки 28 - 0,39 м.; від точки 28 до точки 29 - 2,25 м.; від точки 29 до точки 30 - 0,33 м.: від точки 30 до точки 13 - 0,10 м.; від точки 13 до точки 14 - 19,66 м. від точки 14 до точки 15 - 0,40 м.; від точки 15 до точки 16 - 4,09 м.; від точки 16 до точки 1 - 3,59 м., згідно каталогу координат поворотних точок, їх номерів та промірів між ними зазначених у Варіанті № 2 розподілу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , зазначеного в Додатку № 3 до Висновку № 19254/20-41/10218-10221/21-41; межі земельної ділянки загальною площею 0, 0697 га, яка виділяється ОСОБА_2 в Додатку № 3 до Висновку зображені лініями червоного кольору і заштриховані крапками червоного кольору. Лінія розподілу зображена лінією зеленого кольору. Земельна ділянка обмежена лініями розподілу, згідно Каталогу координат поворотних точок, зазначених в Таблиці №1 Варіанту № 2 розподілу земельної ділянки, вказаного у Висновку № 19254/20-41/10218-10221/21-41; виділено ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0, 0303 га, за адресою: АДРЕСА_1 , обмежені кривою лінією, що складається з відрізків: від точки 30 до точки 29 - 0,33 м.; від точки 29 до точки 28 - 2,25 м.; від точки 28 до точки 27 - 0,39 м.; від точки 27 до точки 26 - 4,44 м.; від точки 26 до точки 25 - 0,40 м.; від точки 25 до точки 24 - 0,10 м.; від точки 24 до точки 23 - 0,41 м:; від точки 23 до точки 22 - 5,87 м. ; від точки 22 до точки 21 - 0,96 м.; від точки 21 до точки 20 - 0,40 м.; від точки 20 до точки 19 - 0,39м.; від точки 19 до точки 18 - 3,83 м.; від точки 18 до точки 17 - 0,40 м.; від точки 17 до точки 9 - 15,69 м.; від точки 9 до точки 10 - 14,15 м.; від точки 10 до точки 11 - 5,13 м.; від точки 11 до точки 12 - 3,57 м.; від точки 12 до точки 30 - 12,15 м, згідно каталогу координат поворотних точок, їх номерів та промірів між ними зазначених у Варіанті № 2 розподілу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , зазначеного в Додатку № 3 до Висновку № 19254/20-41/10218-10221/21-41; межі земельної ділянки, яка виділяється ОСОБА_1 в Додатку № 3 до Висновку зображені лініями синього кольору і заштриховані крапками синього кольору. Лінія розподілу зображена лінією зеленого кольору. Земельна ділянка обмежена лініями розподілу, згідно Каталогу координат поворотних точок, зазначених в Таблиці № 2 Варіанту № 2 розподілу земельної ділянки, вказаного у Висновку № 19254/20-41/10218-10221/21-41; стягнуто на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за зменшення площі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на 7,0 кв. м., в сумі 40956,83грн. за рахунок коштів, внесених ОСОБА_2 на депозитний рахунок Шевченківського районного суду м. Києва.

Позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, а саме: витрат на правничу допомогу у розмірі 48 000,00 грн. та витрат на проведення судової експертизи у розмірі 13 075,00 грн., оскільки судом не було вирішене вказане питання під час винесення рішення по справі.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року заяву задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з: витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 48 000,00 грн. та з витрат за проведення судової експертизи у розмірі 13 075,00 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду, відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржувані рішення вважає незаконними та такими, що ухвалені з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржувані рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

02.08.2023 року до Київського апеляційного суду від Київської міської ради надійшли письмові пояснення.

08.08.2023 року до Київського апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

17.08.2023 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшли пояснення (виступ в судових дебатах).

В судове засідання 26.10.2023 року відповідач та представник Київської міської ради не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

В ході розгляду справи судом встановлено, що у власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувала земельна ділянка по АДРЕСА_1 , кадастровий № :88:046:0014.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.2006 по справі №2-3207/06 було затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з іншої сторони, відповідно до якої встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . Відповідно до вказаної ухвали суду в спільне користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишена земельна ділянка площею 942 кв.м; у користування ОСОБА_1 залишена земельна ділянка площею 307 кв.м.

Відповідно до Розпорядження від 15.12.2006 № 1828 Шевченківської РДА, земельній ділянці площею 307, 0 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , якою користується ОСОБА_1 , відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-3207/06 присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 ; земельній ділянці площею 942, 0 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 і знаходиться у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-3207/06 присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3 .

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.01.2016 по цивільній справі № 761/32810/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності, припинено право спільної часткової власності ОСОБА_3 на частку у розмірі 68/800 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 згідно Свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Першої КДНК 12.08.2005, зареєстрованого в реєстрі за № 8/2339 та визнано за позивачем право власності на 69/800 частин вказаного вище житлового будинку та споруди.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із необхідності проведення розподілу спірної земельної ділянки саме в судовому порядку. Окрім того, враховуючи найліпший варіант можливого поділу спірної земельної ділянки між сторонами, у зв`язку із зменшенням частки, яка виділяється відповідачу, суд дійшов висновку про необхідність виплати грошової компенсації останньому.

Колегія суддів апеляційного суду погоджуєтьсяіз таким висновком суду першої інстанції.

Свою незгоду з оскаржуваним рішенням апелянт насамперед обґрунтовував наступними твердженнями про:

1. незаконність позбавлення його частини земельної ділянки у розмірі 7 кв.м.;

2. неможливість фактичного розподілу земельної ділянки, оскільки такий розподіл порушує пожежні норми та вимоги ДБН;

3. порушення процедури складання експертного висновку в ході призначення судом експертизи;

4. неналежність висновків про вартість спірної земельної ділянки;

5. поділу ділянки між двома співвласниками, тоді як згідно державного реєстру речових прав на нерухоме майно таких власників є троє.

Як вбачається із матеріалів справи, вказані доводи апелянт висував в ході розгляду справи по суті спору і такі доводи були належним чином оцінені судом першої інстанції, з висновком якого в повній мірі погоджується і апеляційний суд.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

В рамках даної справи вирішувалося питання про поділ (виділ) земельної ділянки між її співвласниками.

В постанові від 01.06.2023р. № 520/21041/18, Верховний Суд сформував висновок про те, що за змістом ч.2 ст.183, ч.1,ч.2 ст.319, ч. 1 ст. 356 , ч.1,- ч.3 статті 358 , ч.1 та ч.2 ст. 367 ЦКУ, ст. 364 ЦКУ, виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна. Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт. Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦКУ. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦКУ дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ (виділ частки) будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Таким чином, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. При цьому, якщо при поділі (виділі) часток є необхідним відхилення від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася, що в даному випадку і вірно було зроблено судом першої інстанції на користь відповідача.

В рамках даної справи було проведено експертизу, відповідно до висновку якої було визначено декілька варіантів поділу спірної земельної ділянки.

Апелянт зазначає, що обраний судом першої інстанції варіант поділу передбачає відступ від ідеальних часток, а варіант, який пропонує розподіл спірної ділянки без відступу до суду, представлено не було.

Дане твердження апелянта на думку колегії суддів апеляційного суду є недійсним, оскільки перший варіант, запропонований експертом, якраз і відповідає ідеальним часткам сторін. В той же час, при обранні варіанту поділу спірної ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що між власниками домоволодіння на протязі тривалого проміжку часу було встановлено фактичний порядок користування спірною земельною ділянкою. Більш того, такий порядок було закріплено укладеною між сторонами і затвердженою судом мировою угодою. За таких умов, здійснення поділу відповідно до того порядку, який було погоджено сторонами та затверджено судовим рішенням, яке вступило в законну силу, відтак має силу закону, є доцільним і обґрунтованим. При цьому розмір частки 7 кв.м, який фактично було передано позивачу у зв`язку з необхідністю відступити від ідеальних часток в порівнянні із загальним розміром належної відповідачу ділянки, є незначним, а вартість такого відступлення було належним чином компенсовано.

Верховний Суд у постанові від 09.03.2023 р. справі № 296/1402/20 сформував висновок про те, що у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

В постанові 23.03.2023р. у справі №686/1404/19 (щодо поділу спірної земельної ділянки) Верховний Суд зробив висновки про те, що при вирішенні спору про поділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого поділу, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого відсутні підстави, він ухвалює рішення про застосування саме такого варіанту поділу. Якщо ж відсутній погоджений або встановлений порядку користування земельною ділянкою, то суд здійснює поділ у натурі земельної ділянки з дотриманням розміру часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Зважаючи на вказане, доводи апелянта з наведеного приводу не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Не приймає колегія суддів апеляційного суду і позицію апелянта щодо неможливості фактичного розподілу спільної земельної ділянки, оскільки після цього будуть порушені пожежні норми та норми ДБН. Колегія погоджується із висновками суду першої інстанції з даного приводу, який зазначив, що такий виділ жодним чином не вплине на порушення чи дотримання протипожежних норм, оскільки змінюється лише правовий статус земельної ділянки, який не вимагає вчинення додаткових (фізичних) дій щодо зазначеної земельної ділянки (знесення будь-яких споруд чи їх будівництво, поділ певного об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці).

Окрім того, згідно п. 2 укладеного між власниками спірної земельної ділянки договору від 29.03.2011 року, будівництво відповідачем на належній їй частині земельної ділянки паркану обумовлювалось дотриманням відповідачем діючих будівельних норм, стандартів та технічних правил забудови, а також тим, що зведений відповідачем паркан в будь-якому випадку не буде перевищувати 2 метри (т.1 а.с166-167). Між тим, як встановлюється фотографій, наявних складі Висновку експерта, встановивши паркан між ділянками, відповідач таку умову не дотримав ( фото 5,6,7,8 т.2. а.с.29, зворот). Тому саме відповідач мав враховувати санітарні та протипожежні норми при будівництві будинку, адже/відповідач спорудила свій будинок вже після того, як ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 28.07.2006 р. по справі № 2-3207/06 було затверджено мирову угоду, якою між співвласниками був встановлений окремий порядок користування частинами спірної земельної ділянки, згідно якого в користуванні ОСОБА_1 була залишена земельна ділянка площею 307 кв.м. При цьому, згідно згаданого вище Договору від 29.03.2011р., укладеного між сторонами, саме відповідач зобов`язався здійснювати будівництво на своїй частині земельної з дотриманням відповідачем діючих будівельних норм, стандартів та технічних правил забудови (т.1 а.с.166-167).

Таким чином, з огляду на вищевказане, апелянт, стверджуючи про порушення пожежних відстаней, не звернув увагу на ту обставину, що після розподілу між сторонами домоволодіння та встановлення і погодження між ними порядку користування спірною земельною ділянкою, саме стороною апелянта було знесено частину попередньої будівлі і на ділянці, що була надана їй в користування, було побудовано нову будівлю. За таких умов, стверджуючи про недотримання протипожежної відстані, апелянт фактично заперечувала проти встановленого законом права співвласників на виділення йому в натурі земельної ділянки на підставі обставин, які сам апелянт же і створив.

Не погоджується колегія суддів апеляційного суду і з твердженнями апелянта про неможливість врахування висновків судової експертизи у зв`язку з тим, що експертом допущено порушення процедури проведення експертизи. Відповідно до сталої судової практики, у разі відсутності прямої вказівки на це відповідного закону, може мати наслідком неможливість використання отриманих в результаті експертизи результатів лише за умови, що такі порушення призведуть до неналежності такого результату по суті досліджуваного питання.

Заявляючи про свої сумніви щодо дотримання експертом процедури обміру спірних земельних ділянок, апелянт жодним чином не зазначив про неналежність результатів проведених обмірів (встановлення поворотних точок, відстаней між ними, тощо). За таких умов наведена позиція апелянта також не може бути прийнята судом. Аналогічних висновків приходить апеляційний суд і стосовно тверджень апелянта щодо неналежного визначення вартості спірних земельних ділянок. Окрім того, ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Щодо зауважень скаржника з приводу оцінки вартості земельної ділянки необхідно зазначити, що така оцінка проводилась експертом за певною методикою та згідно формули розрахунку, про які зазначено у висновку судової експертизи. Такий розрахунок не включає вартість земельних поліпшень, як окрему складову розрахунку. Тому твердження скаржника про «істотне штучне заниження ціни квадратного метра ділянки» через відсутність технічного паспорту на дане домоволодіння є помилковим та не відповідає обставинам.

Окрім вказаного колегія суддів звертає увагу й на те, що на підтвердження своїх заперечень щодо визначеної шляхом проведення судової експертизи вартості спірної землі, апелянт жодних належних контрдоказів, зокрема щодо іншої вартості вказаної землі, до суду не надав, відтак колегія приходить до висновку про недоведеність тверджень апелянта в цій частині.

Не може бути прийнята апеляційним судом і позиція апелянта стосовно неналежності розгляду справи у зв`язку з тим, що в даному випадку існує три власника землі, в той час, як даний позов було пред`явлено лише до апелянта, а третій власник брав участь у справі лише у якості третьої особи.

При вирішені справи суд першої інстанції виходив із того, що згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.01.2016 по цивільній справі № 761/32810/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності, припинено право спільної часткової власності ОСОБА_3 на частку у розмірі 68/800 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 згідно Свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Першої КДНК 12.08.2005, зареєстрованого в реєстрі за № 8/2339 та визнано за позивачем право власності на 69/800 частин вказаного вище житлового будинку та споруди.

Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці з Кадастровим номером :88:046:0014. При цьому право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , належить виключно позивачу ОСОБА_2 .

Таким чином, фактично ОСОБА_3 вже не являється власником спірної земельної ділянки, оскільки права ОСОБА_3 на головну річ (частину будинку), були припинені, а це, в свою чергу потягнуло за собою припинення права власності ОСОБА_3 на приналежність головної речі (землю). За правилами ч.І ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, до ОСОБА_2 від ОСОБА_3 перейшли права на земельну ділянку, пропорційно до набутої нею частки будинку.

Отже суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що поділ спірної земельної ділянки є неможливим, оскільки власником ділянки також є ОСОБА_3 .

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з позицією апелянта стосовно неможливості застосування в даному випадку ст. 122 Земельного кодексу. Дана норма є спеціальною нормою для даного виду правовідносин, відтак саме вона має й застосовуватися в даному випадку. Крім того твердження про неможливість застосування ст.. 122 Земельного кодексу у зв`язку з необхідністю встановлення окремого кадастрового номеру також не відповідає дійсності, оскільки саме через цю обставину дане питання і є предметом розгляду суду, а не вирішується в позасудовому порядку. Суд першої інстанції належним чином встановив, на якій земельній ділянці розташований будинок і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що власником земельної ділянки у співвідношенні 0, 69 га до 0, 31 га є саме позивач і відповідач. При цьому, не зважаючи на те, що у відповідному реєстрі зазначено три власника спірної земельної ділянки, з точки зору суду дана обставина не впливає на належність висновків суду при вирішенні спору по суті питання. Хоча відомості державного реєстру й мають силу презумпції, однак можуть бути спростовані в ході розгляду справи в суді, що в даному випадку і було зроблено.

Окремо звертає увагу колегія суддів апеляційного суду і на те, що відповідно до ст.. 4 ЦПК України судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи законні інтереси особи. Дана норма врегульовує право судового захисту і в суді апеляційної інстанції. За таких умов право на апеляційне оскарження рішення фактично належить особі за умови, якщо таке рішення порушує її права та інтереси. Оскільки апелянт не має права на представлення інтересів ОСОБА_3 , апелянту належало 0,39 га спільної земельної ділянки і саме з такого розміру виходив суд при виділенні ділянки апелянту, гіпотетична можливість виникнення спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосовно іншої частини земельної ділянки, до якої апелянт відношення не має, жодним чином не може обґрунтовувати наявність порушення прав апелянта в цій частині, тим паче що ОСОБА_3 брала участь у даній справі і активно заперечувала проти позиції апелянта.

З урахуванням вищевказаного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 квітня 2023 року по суті спору.

Щодо оскарження ОСОБА_1 додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, 26.04.2023 року позивачем було подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, яка була задоволена судом першої інстанції шляхом постановлення додаткового рішення від 19 травня 2023 року, яким було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 48 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 13 075, 00 грн. витрат за проведення судової експертизи.

Хоча апелянт в своїй апеляційній скарзі й зазначав про повне скасування додаткового рішення, тим не менш обґрунтовував таку вимогу лише доводами стосовно витрат на правничу допомогу. За таких умов саме ці доводи є предметом розгляду апеляційного суду.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із позицією апелянта щодо того, що позивачем не було належним чином заявлено про намір подати документи стосовно судових витрат до закінчення судових дебатів, так як про такий намір позивач заявив лише усно, в той час як з точки зору апелянта така заява має бути викладена виключно в письмовій формі. По-перше, чинне законодавство не містить вимоги про те, що заява про намір подати докази щодо судових витрат має бути здійснена виключно в письмовій формі. По-друге, від імені ОСОБА_2 до суду була подана письмова промова в судових дебатах, в якій представник позивача в письмовому вигляді заявив про намір впродовж п`яти днів після ухвалення рішення суду, у разі задоволення позову, подати докази понесених судових витрат. Зважаючи на наведене, колегія констатує, що заява про подання доказів понесення судових витрат була зроблена позивачем як в усній, так і в письмовій формі.

Не зважаючи на вищевикладений висновок, колегія суддів апеляційного суду тим не менш приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування йому витрат на правничу допомогу не підлягають до задоволення з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд відмовляє їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

В даному випадку першою заявою позивача по суті спору є позовна заява. За таких умов саме в ній він мав анонсувати понесення витрат на правничу допомогу.

Як вбачається із матеріалів справи, в ході її розгляду судом було призначено судову експертизу. За проведення експертизи експертною установою було виставлено рахунок на оплату її вартості, який було сплачено позивачем в ході розгляду справа. Зважаючи на те, що розмір плати за проведення експертизи та сама підстава для такої оплати була встановлена вже в ході розгляду справи, колегія суддів вважає обґрунтованим незазначення такої витрати в позовній заяві. В той же час, при подачі позову позивачем не було анонсовано витрати на правничу допомогу. За таких умов, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність застосування положення ч. 2 ст. 134 ЦПК України та відмови у стягненні витрат на правничу допомогу у даному випадку.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення такого роду витрат.

В решті рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 квітня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько