ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7821/23 Справа № 202/3890/23 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л.П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 червня 2023 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2023 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 28 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №KTT8G100000140, за умовами якого йому надано кредит у розмірі 9 000 доларів США , зі сплатою відсотків за користування кредитом, на строк до 26 серпня 2027 року.

Зазначали, що вимоги до відповідача ОСОБА_1 , що випливають з кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ОСОБА_2 договору поруки №KTT8G100000140 від 28 серпня 2007 року, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом.

Посилаючись на те, що в порушення умов договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконував та станом на 24 січня 2023 року допустив заборгованість у загальному розмірі 2 352,49 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 946,55 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 247,54 доларів США та заборгованості по комісії у розмірі 158,40 доларів США, а тому просили суд ухвали рішення, яким стягнути вказану заборгованість та судовий збір із відповідачів солідарно.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити та стягнути солідарно допущену за кредитним договором заборгованість з відповідачів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що із наданих ними доказів чітко вбачається факт отримання позичальником грошових коштів та факт їх використання із частковим погашенням заборгованості. Факт порушення платежів на погашення основної суми заборгованості та відсотків позичальником не спростований. Укладеним між ними та позичальником кредитним договором не передбачено такої його умови як обов`язковий порядок досудового врегулювання спору.

11 вересня 2023 відповідач ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошував на тому, що строк надання коштів не минув та він не відмовляється від здійснення сплати заборгованості згідно умов договору, який укладений ним на строк до 26 серпня 2007 року. Звертав увагу на те, що під час дії воєнного стану стягнення заборгованості по відсоткам та комісії забороняється.

Відповідачка ОСОБА_2 правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 2 352,49 доларів США, що у гривневому еквіваленті не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений договір №KTT8G100000140 від 28 серпня 2007 року.

Відповідно до договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 9 000 доларів США зі сплатою за користування ним відсотків 1,00 % на місяць, з кінцевим терміном повернення 26 серпня 2027 року.

Згідно з п.7.1 договору банк зобов`язується надати «позичальнику» кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 28 серпня 2007 року по 26 серпня 2027 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 9 000 доларів США на наступні цілі: 7 200 доларів США купівля нерухомості, а також у розмірі 1 800,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Період сплати вважати вірним з «20» по «25» числа кожного місяця.

Щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 94,52 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Вимоги, що випливають з кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 договору поруки KTT8G100000140 від 28 серпня 2007 року.

Згідно до п.1.4 договору поруки, у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Станом на 24 січня 2023 року за кредитним договором рахується заборгованість у загальному розмірі 2 352,49 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 946,55 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 247,54 доларів США та заборгованості по комісії у розмірі 158,40 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні безспірно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 до повномасштабного вторгнення російської федерації, 24 лютого 2022 року, дотримувався умов кредитного договору та сплачував щомісячні платежі, так здійснив платіж 15 лютого 2022 року. Позивачем же, в порушення умов кредитного договору та договору поруки, не направлялись відповідачам, а саме: боржнику та поручителю, повідомлення про дострокове повернення кредиту та банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості передчасно.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч.1 ст.553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування-збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1,2 ст. 554 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Предметом позову в справі, що переглядається, є стягнення кредитної заборгованості за договором споживчого кредиту, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом, комісії солідарно із боржника та поручителя.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Щодо додержання обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Так, за змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Наведені приписи дають підстави для висновку, що частина десята

статті 11 зазначеного Закону (у редакції, що була чинною до 10 червня

2017 року набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування»), встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня

2021 року у справі №409/1398/18.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює

визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої

статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній

до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно з цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

У пунктах 20, 21, 25, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19) зроблено висновок, що «частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, недотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором»; «…суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту»; «…порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами».

Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №703/747/12, від 12 серпня 2020 року у справі №2-2062/10, від 27 серпня 2020 року у справі №607/3439/16-ц.

Отже, оскільки у спірних правовідносинах кредит надавався на споживчі цілі, тому відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, банк повинен був попередньо направити позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту.

Згідно з пунктом п. 7.1 договору №KTT8G100000140 від 28 серпня 2007 року, банк зобов`язується надати «позичальнику» кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 28 серпня 2007 року по 26 серпня 2027 року включно на наступні цілі: 7 200 доларів США купівля нерухомості, а також у розмірі 1 800 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору.

Щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 94,52 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Забезпеченням виконання позичальника зобов`язань за даним договором виступає іпотека житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 (п. 7.3 договору).

Відповідно до п. 2.3.3. «а» договору банк має право змінити умови договору зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, використання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст.ст.212,611,651 ЦК України, щодо зобов`язань термін виконання яких не настав вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором; або п.п.«б» розірвати договір у судовому порядку. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його використання, у повному обсязі виконати зобов`язання за договором.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що із наданих ними доказів чітко вбачається факт отримання позичальником грошових коштів та факт їх використання із частковим погашенням заборгованості, з врахуванням встановлених обставин, не можуть слугувати підставою для задоволення апеляційної скарги.

Як і доводи апеляційної скарги про те, що факт порушення платежів на погашення основної суми заборгованості та відсотків позичальником не спростований.

Посилання апеляційної скарги на те, що укладеним між ними та позичальником кредитним договором не передбачено такої його умови як обов`язковий порядок досудового врегулювання спору, з врахуванням того, що обов`язковий порядок досудового врегулювання спору був передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору).Також відповідне повідомлення було передбачене п. 2.3.3. «а» договору.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2023 року.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: Т.Р. Куценко

М.О.Макаров