КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Мостова Г.І., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М.

у цивільній справі №369/16396/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки, винагороди, основного боргу,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 за результатами розгляду якого просив стягнути з відповідача: 3 000 долари США - основний борг; 1 830 долари США - винагорода; 18 750 долари США - неустойку.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що 10 липня 2019 року відповідач, за договором позики, взяла у нього в борг кошти 3 000 долари США для закупки товарів з подальшою їх реалізацією, які зобов`язалася повернути до 15 грудня 2019 року. Однак, станом на дату звернення до суду, борг відповідачем повернуто не було. Договором позики сторони обумовили винагороду позикодавцю у сумі 10 % від суми боргу щомісячно до дня повного фактичного повернення всієї суми боргу. У разі неповернення боргу в строк, відповідач зобов`язалась сплати щоденну неустойку у розмірі 25 % від всієї суми.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу за договором позики від 10 липня 2019 року у розмірі 3 000 долари США, суму неустойки за період з 11 липня 2019 року по 11 грудня 2019 року у розмірі 300 доларів США. У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні відсотків, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, просив рішення суду у частині відмови у стягненні винагороди (відсотків) за користування позикою у сумі 1 500 доларів США скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача відсотки за користування позикою у сумі 1 500 доларів США.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що під час ухвалення оскаржуваного рішення, судом було порушено приписи ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач до суду апеляційної інстанції не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення рекомендованим листом судової повістки-повідомлення на її поштову адресу, однак, лист повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Також, відповідач повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду шляхом розміщення оголошення про розгляд справи на офіційному веб-сайті Судової влади.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2023 року оскаржується в частині відмови у стягненні відсотків за користування позикою, а відтак, виходячи з положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядається судом апеляційної інстанції лише у зазначеній частині.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що 10 липня 2019 року ОСОБА_2 уклала договір позики. За текстом якого вона взяла у борг у ОСОБА_1 3 000 долари США, які зобов`язалася повернути 15 грудня 2019 року з урахуванням інфляції. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України винагорода для позикодавця встановлена у розмірі 10 % від всієї суми щомісячно, до дня фактичного повернення всіх грошових коштів.

Звертаючись з позовом позивач серед інших вимог ставив питання щодо стягнення винагороди (відсотків) позикодавцю за період часу визначений умовами договору позики, а саме з 11 липня 2019 року по 11 грудня 2019 року в розмірі 1 830 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення винагороди (відсотків) за користування позикою, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення з відповідача 10 % річних за умовами договору позики у розмірі 1 830 доларів США за період з 11 липня 2019 року по 11 грудня 2019 року є необґрунтованими, адже за договором позики грошові кошти у борг надавалися строком до 15 грудня 2019 року, а нараховувати передбачені договором проценти за позикою після спливу визначеного договором строку законом не передбачено. Тобто, зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, а відтак після 15 грудня 2019 року позивач не має правових підстав для їх нарахування та примусового стягнення з відповідача. Посилаючись при цьому на аналогічні висновки які містяться у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року в справі № 760/16670/16-ц, від 19 червня 2019 року в справі № 498/1105/15-ц, від 28 серпня 2019 року в справі № 469/1578/16-ц, від 09 червня 2021 року в справі № 759/8017/18, від 16 червня 2021 року в справі 363/2630/18.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

При цьому, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення винагороди (відсотків) за користування позикою, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення з відповідача 10 % річних за умовами договору позики від 10 липня 2019 року за період з 11 липня 2019 року по 11 грудня 2019 року є необґрунтованими, оскільки вказані вимоги заявлені поза межами строку дії договору.

В той же час, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що укладаючи договір позики від 10 липня 2019 року, сторонами погоджено строк повернення платежу - 15 грудня 2019 року.

З вказаного слідує, що вимоги позивача щодо стягнення винагороди (відсотків у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України) у розмірі 10 % від всієї суми щомісячно до дня фактичного повернення всіх грошових коштів, заявлена позивачем у межах строку встановленого договором позики від 10 липня 2019 року, а відтак, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення зазначених вимог, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та матеріалах справи.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача винагороду (відсотки) за договором позики від 10 липня 2019 року за період з 11 липня 2019 року по 11 грудня 2019 року у сумі 1 500 доларів США.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування позикою ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки викладені у ньому, не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим, рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового, про стягнення з відповідача на користь позивача винагороди (відсотків) за договором позики у сумі 1 500 доларів США.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, а також те, що скаржник звільнений від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави у сумі 1 152 грн. 60 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374, 376, 382-384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2023 року в частині відмови у стягнені з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 винагороди (відсотків) за договором позики від 10 липня 2019 року скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, за яким:

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) винагороду (відсотки) за договором позики від 10 липня 2019 року за період часу з 11 липня 2019 року по 11 грудня 2019 року у сумі 1 500 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір у сумі 1 152 грн. 60 коп.

В іншій частині заочне рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: