КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7125/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Марчук О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Мазурик О.Ф., Желепи О.В.

секретар - Ольшевський П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2023 року,

встановив:

у листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив звернути стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості в розмірі 1 495 283,17 грн. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2018 року позов було задоволено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року заочне рішення було скасовано. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року справу було направлено для розгляду до Васильківського міськрайонного суду Київської області.

З урахуванням заяви позивача про зміну предмету позову і збільшення розміру позовних вимог від 05 листопада 2019 року позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 01 червня 2012 року в сумі 1 994 059 грн. 29 коп. та судові витрати в сумі 118 755 грн. 89 коп.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2023 року позов було задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представників позивача - ОСОБА_4 та відповідача - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, між ним та відповідачем 01.06.2012 було укладено Кредитний договір № 50002064, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачеві кредит у сумі 468 066 грн. 37 коп., що еквівалентно 57 857,40 доларів США на дату укладення договору строком на 60 місяців зі змінною процентною ставкою з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки «Posche» модель «Cayenne», кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 3 598 куб.см, рік випуску 2012, а відповідач зобов`язався повернути позивачу кредит в повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту та інші платежі відповідно до умов договору. Оскільки відповідач допустив порушення умов договору, позивач просив стягнути заборгованість за щомісячними платежами з грудня 2014 року, січень та лютий 2015 року, а також стягнути достроково залишок тіла кредиту в сумі 794 330 грн. 42 коп., яка була визначена як еквівалент залишку тіла кредиту в сумі 30 551, 17 дол. США, визначену за курсом ПАТ «Креді Агріколь Банк» - 26 грн. за 1 дол. США. Також позивач просив стягнути неустойку, штраф в сумі 93 613 грн. 27 коп., штраф за порушення вимог п. 5.5. Кредитного Договору, штраф за порушення вимог п. 8.3 Договору, загалом штрафні санкції в сумі 166 588 грн. 63 коп., пеню, інфляційні втрати, 3% річних та збитки.

В Заяві про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог від 05.11.2019 позивач просив стягнути залишок основної заборгованості 794 330 грн. 42 коп., прострочену заборгованість - 60 296 грн. 65 коп., збитки - 110 191 грн. 80 коп., страхові платежі - 109 020 грн. 29 коп., неустойку - 93 613 грн. 27 коп., штраф - 70 209 грн. 95 коп., 3% річних, інфляційні втрати, витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2023 року позов було задоволено в повному обсязі - стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість - грошові кошти в сумі 1 994 059 гривень 29 копійок та 118 755 гривень 89 копійок у відшкодування судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції посилався на положення ст. 22, 625, 1048, 1054 ЦК України та зазначив в рішенні, що всі доводи відповідача, зазначені у відзиві та наведені представником відповідача в судовому засіданні, не бере до уваги, оскільки вони не спростовують факт порушення відповідачем своїх зобов`язань та наявність у нього кредитної заборгованості.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки він не в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції не надав оцінки доводам представника відповідача, обмежившись лише вказівкою, що відхиляє всі доводи, наведені у відзиві, оскільки вони не спростовують факту порушення відповідачем своїх зобов`язань та наявність у нього заборгованості.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений договором строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як видно з матеріалів справи, 01.06.2012 між сторонами було укладено кредитний договір № 50002064, згідно умов якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі 468 066,37 грн., що становило еквівалент 57 857,40 доларів США, строком на 60 місяців зі змінною ставкою в розмірі 9,90 % річних. В Договорі зазначено, що договір складають цей Кредитний договір, Загальні умови кредитування, Графік погашення кредиту, а також додаткові угоди та інші документи, що можуть бути укладені або підписані сторонами.

В Графіку погашення кредиту було передбачено сплату щомісячних платежів в сумі 9 921 грн. 98 коп., яка складається з частини погашення суми кредиту та процентів за користування, види послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням Кредитного договору та орієнтовна сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом: разова комісія за надання кредиту - 2,50 % від суми кредиту, страхування майна - 5,67% від ціни автомобіля, сума процентів за користування кредитом на рік - 9,90%, орієнтовна скупна вартість кредиту - 17,39%. На забезпечення виконання Кредитного договору 06.06.2012 було укладено Договір застави транспортного засобу №50002064, згідно якого ОСОБА_1 передав в заставу належний йому автомобіль марки «Posche» модель «Cayenne», зі змінною процентною ставкою, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 3 598 куб.см, рік випуску 2012, вартістю 780 110 грн. 61 коп.

Доводи апелянта про те, що позивач не довів первинним бухгалтерськими документами факт видачі кредиту та часткового погашення кредиту, що він вважає є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи видно, що позивач отримав за умовами Кредитного договору суму кредиту, яка була використана ним для придбання автомобіля.

Згідно п. 1.3.1 Загальних умов кредитування сторони погоджуються, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання відповідачем очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі. За п. 1.4.3. до 10 числа кожного місяця компанія надсилає позичальнику відповідні рахунки для сплати чергового платежу відповідно до Графіку погашення кредиту. Черговий платіж підлягає сплаті у строк відповідно до Графіку погашення кредиту. Відповідно до п. 2.4. Умов кредитування період нарахування процентів починається з першого календарного місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом 30/360 відповідно до Графіку погашення кредиту. Проценти нараховуються на суму кредиту, яка залишається неповернутою, відповідно до Графіку погашення кредиту.

За Графіком погашення кредиту № 5002064 від 01.06.2012, який є невід`ємною частиною кредитного договору, передбачений еквівалент у доларах США, який при сплаті відповідного щомісячного платежу відповідатиме певній сумі у гривні. Даний спосіб розрахунку щомісячного платежу у графіку погашення кредиту відповідає положенням п. 1.3.1. Загальних умов кредитування, які є невід`ємною частиною Договору.

Заявляючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач посилався на те, що відповідач не сплатив повністю черговий платіж за грудень 2014 року на погашення кредиту в сумі 7 691 грн. та процентів в сумі 18 715 грн. 63 коп., за січень 2015 року - на погашення кредиту в сумі 7 754 грн. 43 коп., та процентів в сумі 14 554 грн. 70 коп., за лютий 2015 року - на погашення кредиту в сумі 7 818 грн. 42 коп. та процентів в сумі 16 966 грн. 87 коп.

В позовній заяві позивачем було вказано, що відповідач почав порушувати строки внесення платежів з квітня 2013 року, позивачем не зазначено в Зведеній обліковій виписці з рахунку ОСОБА_1 щодо наявної заборгованості. Вперше заборгованість зазначена з грудень 2014 року в сумі 18 555 грн. - інші витрати відповідно до Договору.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення суми сплачених страхових платежів за страхування в розмірі 90 850 грн. 32 коп. були обґрунтовані тим, що між сторонами на забезпечення виконання Кредитного договору 06.06.2012 було укладено Договір застави транспортного засобу, за яким позивач передав в заставу належний йому автомобіль марки «Posche» модель «Cayenne», зі змінною процентною ставкою, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 3 598 куб.см, рік випуску 2012. За умовами вказаного договору ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання сплачувати щомісячно страхові платежі на користь страхової компанії. Позивач вказував, що страхові платежі з грудня 2014 року відповідач не сплачував, а тому позивач сплатив страхові платежі до травня 2017 року на загальну суму 109 020 грн. 42 коп., а компенсовано має бути на користь позивача вказану сума з урахуванням ПДВ, що становить 130 824 грн. 50 коп. В заяві про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог позивач вказав, що йому мають бути компенсовані страхові платежі за період з травня 2015 року в загальній сумі 90 850 грн. 32 коп., що з урахуванням ПДВ становить 109 020 грн. 29 коп.

Надані до позовної заяви копії платіжних доручень про перерахування коштів на користь ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» за період з листопада 2014 року містять лише загальні суми перерахованих коштів позивачем на користь страховика, що не відповідає заявленому ним розміру страхових платежів з травня 2015 року.

Згідно з пунктами 5.5, 5.6. Загальних умов кредитування позичальник зобов`язується забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором протягом усього строку дії кредитного договору в страховій компанії, яка авторизована компанією. Якщо позичальник в порушення пункту 5.5 не укладе договір страхування або якщо укладений договір страхування не буде чинним з будь-яких причин, компанія на власний вибір укладе такий договір страхування від власного імені або від імені позичальника та здійснить сплату страхових платежів, передбачених таким договором (договорами) страхування на користь страхової компанії відповідно до умов, передбачених цими Загальними умовами кредитування. Позичальник дає згоду і доручає компанії укласти від імені і за рахунок позичальника сплату страхових платежів, передбачених таким договором (договорами) страхування на користь страхової компанії. Позичальник компенсує компанії витрати, понесені останньою у зв`язку з виконанням даного доручення/укладанням договору страхування від власного імені та сплатою страхових платежів в порядку, передбаченому пунктами 1.7.1-1.7.6 (у випадку неотримання позичальником додаткового кредиту від компанії).

Позивач, заявляючи вимоги про стягнення суми сплачених страхових платежів, посилався на те, що між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ОСОБА_1 05.06.2012 було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами (надалі - Страховий договір) терміном дії з 06.06.2012 по 05.06.2017. В п. 6 Договору добровільного страхування було передбачено сплату страхових платежів рівними сумами по 43 608 грн. 18 коп. на рік за періоди: з 06.06.2012 по 05.06.2013, з 06.06.2013 по 06.06.2014, з 06.06.2014 по 05.06.2015, з 06.06.2015 по 05.06.2016, з 06.062016 по 05.06.2017.

Таким чином розмір щомісячного платежу становив 3 634 грн. 02 коп. Натомість, позивач зараховував сплачені відповідачем кошти на відшкодування суми страхового платежу в розмірі 4 360 грн. 82 коп., що перевищувало на 20% розмір платежу, визначеного в Договорі добровільного страхування. Зазначення позивачем, що ним сплачується ПДВ при сплаті страхових платежів, є безпідставним, оскільки відповідно до підпункту 196.1.3. пункту 196.1 ст. 196 Податкового Кодексу України не є об`єктом оподаткування операції з надання послуг із страхування, співстрахування або перестрахування особами, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності відповідно до закону, а також пов`язаних з такою діяльністю послуг страхових (перестрахових) брокерів та страхових агентів.

Крім того, в Додатках до рахунку-фактури, які додав позивач до позовної заяви, зазначено, що на користь страховика позивач перераховував за договором з ОСОБА_1 щомісячний платіж в сумі 3 634 грн. 02 коп. (а/с 72-199 т. 1).

Відповідно до чч.1 та 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Крім того, позивач зазначав в позовній заяві, що вимога про дострокове стягнення суми заборгованості була направлена ним 19.02.2015 і останнім днем повернення заборгованості була дата - 20.03.2015, з якої договір слід вважати припиненим. Натомість, позивач продовжував сплату страхових платежів до травня 2017 року.

В позовній заяві позивач вказував, що згідно з пунктом 8.2. загальних умов кредитування, у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту та/або додаткового кредиту, визначеного у статті 3.3. за винятком умови порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до графіка погашення кредиту, передбаченого в статті 3.2.1, позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20 % від суми кредиту. Позивач вказав, що сума штрафу за порушення становить з урахуванням обмінного курсу валют 93 613 грн. 27 коп.

Вказуючи про нарахування пені за період з 16.12.2014 в позовній заяві позивач вказав, що пеня нарахована на суму платежу 7 198 грн. 73 коп., що становить 2 076 грн. 78 коп., за період з 16.01.2015 - 22 309 грн. 13 коп., що становить 6 246 грн. 56 коп., за період з 16.02.2015 - 24 774 грн. 29 коп., що становить 6 726 грн. 39 коп.

Одночасно позивач посилався на пункт 8.3. Договору, згідно якого відповідач сплачує штраф в еквіваленті 20 доларів США за кожен випадок порушення умов п. 5.1, 5.2, 5.3, 5.4 Договору. Позивач визначив суму такого штрафу у розмірі 2 756 грн. 40 коп., посилаючись на факт направлення позичальнику листів щодо сплати заборгованості від 08.01.2015, від 19.01.2015, від 04.02.2015.

В Розділі 5 Загальних умов кредитування закріплено обов`язки позичальника:

п. 5.1 - використовувати кредит відповідно до цільового призначення, визначеного Кредитним договором, забезпечити повернення кредиту та сплату плати за користування кредитом у повному обсязі на умовах Кредитного договору;

п. 5.2 - на вимогу компанії та у встановлені нею терміни надати компанії документи (оригінали та копії), що стосуються користування кредитом, використання засобів забезпечення зобов`язань позичальника, майнового стану позичальника;

5.3 - повідомити компанію про зміну будь-яких даних щодо позичальника, зазначених у кредитному договорі, або не зазначених, але наданих позичальником компанії при укладенні Кредитного договору, а також виникнення будь-яких обставин, які можуть негативним чином впливати на виконання позичальником своїх обов`язків за цим Кредитним договором. Повідомлення повинно бути направлено компанії протягом 3 календарних днів з дня зміни даних, виникнення таких обставин;

5.4 - без прямої письмової згоди компанії не укладати угод про отримання будь-яких кредитів та позик, про надання порук, про обтяження майна, яким забезпечено виконання позичальником за цим Кредитним договором, а також будь-якого іншого майна позичальника.

Разом з тим, позивач не вказував, які саме порушення було вчинено позичальником, що могло стати підставою для накладення штрафів, при тому, що в Зведеній обліковій виписці з рахунку ОСОБА_1 позивач виставляв рахунках-фактурах при внесенні чергового платежу сплату таких штрафів в період з 14.06.2013 по 21.04.2015 та спрямовував сплачені відповідачем кошти на їх погашення.

Подаючи в листопаді 2019 року заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, позивач вказував, що з травня 2013 року відповідач порушував взяті на себе зобов`язання щодо сплати щомісячних платежів щодо повернення суми кредиту та відсотків, та не сплатив частково щомісячний платіж за грудень 2014 року в сумі 13 213 грн. 23 коп., щомісячний платіж за січень 2015 року в сумі 22 309 грн. 13 коп., щомісячний платіж за лютий 2015 року в розмірі 24 774 грн. 29 коп., в зв`язку з чим виникла заборгованість в сумі 60 296 грн. 65 коп. Залишок неповернутої суми кредиту позивач визначив в сумі 794 330 грн. 42 коп., а загалом - 854 627 грн. 07 коп.

При цьому в Зведеній обліковій виписці з рахунку клієнта ОСОБА_1 видно, що позивач з червня 2013 року почав нараховувати відповідачу штраф та пеню, на погашення яких розподіляв кошти від щомісячних внесків, які були зроблені в наступному відповідачем в наступному. При цьому детального пояснення яким чином розрахована пеня та за яке саме порушення нараховано штраф, позивач не зазначив.

Визначені в Зведеній обліковій виписці з рахунку ОСОБА_1 дані про нараховані суми щомісячного платежу, та розміру штрафу і пені без визначення курс до долара США за курсом ПАТ КІБ «Креді Агріколь» на день їх нарахування, позбавляє можливості визначити розмір кредитної заборгованості.

Щодо заявлених вимог про стягнення інфляційних втрат, слід зазначити, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти відповідно до положень статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

До заяви про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог, позивач додав нову редакцію Зведеної облікової виписки з рахунку клієнта ОСОБА_1 , з якої видно, що відповідач після погашення нарахованого штрафу та пені за квітень 2013 року 16.07.2013 вніс черговий платіж та повністю сплатив штрафні санкції. 23.08.2013 відповідач також здійснив оплату чергового платежу, сплатив два внески страхового платежу у завищеному на 20% розмірі та сплатив штрафні санкції. Натомість при сплаті чергового платежу 16.09.2013 в сумі 9 639 грн. 72 коп., позивач також виставляє в рахунку сплату пені та штрафу, а в рахунку платежу за вересень 2013 року виставляє додатково інші витрати в сумі 3 030 грн., в результаті чого також виникає поточна заборгованість (а/с 39-43 т. 1).

При розгляді справи в суді першої інстанції за клопотанням представника відповідача та третьої особи ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2022 року було призначено експертизу документів фінансово-кредитних операцій, на вирішення якої поставлено питання - чи відповідає наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_1 зі сплати процентів за кредит та погашення основної суми боргу перед кредитором ТОВ «Порше Мобіліті» умовам укладеного між ними Кредитного договору №50002064 від 01.06.2012. Оскаржуючи вказану ухвалу, представник позивача в апеляційній скарзі вказував, що відповідач не подав контр розрахунку, та не був позбавлений можливості самостійно здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, або звернутися до відповідного фахівця поза межами судового розгляду, питання визначення суми заборгованості за кредитним договором має оціночно-правовий характер, що не відноситься до компетенції експерта, а знань судді цілком достатньо для того, аби розібратися з доказами та наявними, в матеріалах справи. Після скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду, представник позивача додаткових роз`яснень щодо підстав для нарахування суми заборгованості не надавав.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції, представник позивача надав Письмові пояснення по справі, з яких вказав, що в платежі за грудень 2014 року було помилково вказано суму заборгованості - 7 198 грн. 73 коп., яка становить 13 213 грн., 23 коп., а загальною сумою за несплачені чергові платежі є 60 296 грн. 65 коп. Всі інші дані, зазначені в письмових поясненнях, є відтворенням вимог, викладених в Заяві про зміну предмета позову та збільшення розміру позовних вимог.

Задовольняючи вимоги про стягнення судових витрат в сумі 118 755 грн. 89 коп., суд першої інстанції не визначився з природою вказаних витрат та безпідставно стягнув в повному обсязі зазначену суму. Так, в позовній заяві позивач вказував, що збитки були йому завдані в зв`язку зі зверненням до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису та зверненням до ТОВ «Тріпл Сі» для супроводження процесу стягнення заборгованості відповідно до Кредитного договору, здійснення виконавчого напису нотаріуса та звернення стягнення на предмет застави. Позивач вказував, що поніс такі витрати на суму 76 364 грн., що разом з ПДВ становить 91 636 грн. 80 коп.

Однак така вимога також задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року було задоволено позов ОСОБА_1 та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений за заявою ТОВ «Порше Мобіліті» приватним нотаріусом КМНО Хижняк А.М. 28.04.2015 про звернення стягнення на транспортний засіб - автомобіль марки «Posche» модель «Cayenne», зі змінною процентною ставкою, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 3 598 куб.см, рік випуску 2012. Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року та постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року.

Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Такими збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року (справа № 205/6431/16-ц) міститься правовий висновок, згідно якого за положення ст. 22 ЦК України збитки мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права.

Такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Одночасно слід зазначити, що саме внаслідок включення в розрахунок заборгованості позивачем таких витрат в сумі 18 555 грн., які є безпідставними, всі наступні погашення відповідачем тіла кредиту та процентів мали ознаки порушення строку сплати та стали приводом для нарахування пені та штрафів.

Визначена позивачем сума тіла кредиту, заявлена до стягнення була визначена ним в іноземній валюті - 30 551, 17 доларах США, що в еквіваленті станом на день подачі заяви становить 794 33 грн. 42 коп.

Однак, позивач не надав відомостей, за яким обмінним курсом ПАТ «Креді Агріколь банк» станом день сплати був розрахований розмір щомісячного платежу. За відсутності таких даних на сайті банку, визначити дійсний розмір заборгованості по тілу кредиту та процентам, є неможливим.

В ч. 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Ч. 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з п. 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з чч. 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ст. 76 ЦПК України закріплено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За положеннями статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, зроблено висновок, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності, суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по їх доказуванню.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції проігнорував заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо вимог про сплату щомісячних платежів, є безпідставними, оскільки позивач звернувся до суду з позовом в листопаді 2017 року, заявивши позовні вимоги про стягнення частини щомісячних платежів з грудня 2014 року. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 чт. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлено 03 листопада 2023 року.

Головуючий

Судді