ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7233/23 Справа № 211/2377/23 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 211/2377/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов Олександр Миколайович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»,

на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2023 року,

встановив:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі по тексту АТ КБ «Приватбанк») треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов О.М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов обґрунтований відсутністю правових підстав у нотаріуса на його вчинення. Зазначила, що 09 жовтня 2007 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № NKN1GK00000018 на суму 19 980 доларів США на придбання будинку та оплату страхових платежів на суму 3 980 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за указаним договором між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого було передано в іпотеку будинок АДРЕСА_1 .

30 жовтня 2019 року приватним нотаріусом було вчинено оспорюваний виконавчий напис про звернення стягнення на указаний будинок. Вважає, що порушено трирічний строк, протягом якого може бути здійснено стягнення на підставі виконавчого напису. Більш того, рішенням суду від 01 грудня 2012 у справі № 411/5758/12 кредитний договір між нею та банком розірвано. Звернувши стягнення на предмет іпотеки, приватний нотаріус не переконалася у безспірності заборгованості боржника.

Просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 3115, вчинений 30 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно житловий будинок по АДРЕСА_1 , за рахунок коштів отриманих від реалізації нерухомого майна пропонують задовільнити вимоги АТ КБ « Приватбанк» про стягнення з неї грошових коштів у сумі 3 817 239,78 гривень.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за № 3115, вчинений 30 жовтня 2019 року Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитом у сумі 13 641,48 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 26 051,48 доларів США, пені 96 762,54 доларів США, а всього 136 455,50 доларів США, що за курсом НБУ станом на 2 січня 2019 становить 3 817 239,78 гривень; та втрат за вчинення виконавчого напису у сумі 3 500,00 гривень. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 610,40 гривень. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 720 гривень.

Не погодившись з рішенням суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення в цій частині судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Довгинцівського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2023 року в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в сумі 10 720 гривень скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні вимог в цій частині відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом суд без достатніх правових підстав стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 10 720 гривень. Судом не враховано, що дана справа не є складною, зазначений адвокатом витрачений є незрозумілим, так як категорія справи є шаблонною. Адвокатом не надано детального опису робіт.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Артеменко О.В., посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині задоволення позовних вимог про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 3115, вчинений 30 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Бондар І.М, тому, в порядку ч. 1 ст.367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

В судове засідання апеляційного суду учасники судового розгляду не з`явились, повідомлялися про час та місце розгляду справи.

Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. надано заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині стягнення витрат на правову допомогу, тому перевіряється апеляційним судом лише в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи надання правових послуг ОСОБА_1 адвокатом Артеменко О.В., вартість яких склала 10 720 гривень.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції керувався ст.133, 137, 141 ЦПК України та врахував висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові по справі № 755/9215/15-ц, посилався на надання позивачем письмових доказів понесення витрат в сумі 10 720 гривень.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно ч. 1, п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями ст. 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно п. 6 ч. 1 ст.1Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачкою та адвокатом Артеменко О.В. при розгляді даної цивільної справи, укладений Договір про надання правової (правничої) допомоги від 13 квітня 2023 року. (а.с. 23-25)

Згідно пункту 4.1 Договору, сторонами договору узгоджено , що на визначення розміру гонорару адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару з розрахунку 40%/1 год. від мінімальної заробітної плати на момент розгляду.

Згідно розрахунку витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 відповідно до договору надані наступні послуги:

підготовка позовної заяви із урахуванням розрахунків 3 год. (витрачений час) х 2680 грн/год (40% від мінімальної заробітної плати, що становить 6 700 гривень, передбачено договором) = 8 040 гривень;

підготовка заяви про забезпечення позову із урахуванням розрахунків 1 год (витрачений час) х 2680 грн/год (40% від мінімальної заробітної плати, що становить 6 700 гривень, передбачено договором) = 2680 грн. (а.с. 78)

Згідно копії квитанції серії ААЗ № 454578 від 21 червня 2023 року вартість послуги адвоката 10 720 гривень. (а.с. 77)

При цьому апеляційний суд враховує, що матеріали справи містять позовну заяву у даній справі (а.с. 1-6) та заяву про забезпечення доказів (а.с. 27-28).

Велика Палата Верховного Суду, у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, зазначила, що суд не має права втручатись у правовідносини клієнта та адвоката, тобто піддавати сумніву розмір винагороди адвоката, про який сторони домовились.

Верховний Суд у своїй постанові від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц дійшов висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не подавав суду першої інстанції заяву або клопотання про зменшення витрат ОСОБА_1 на правову допомогу, про заперечення в цілому стягнення таких витрат з відповідача з посиланням на їх недоцільність, необґрунтованість та істотне завищення, зазначаючи такі доводи лише в апеляційній скарзі, тоді як право оцінки доказів належить виключно суду першої інстанції, в силу ст. 89 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно застосував норми процесуального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що надані позивачем докази підтверджують витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, та є обґрунтованими.

З урахуванням складності справи, обсягу виконаної адвокатами роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 720 гривень не суперечить принципу розподілу судових витрат.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2023 року в частині стягнення витрат на правову допомогу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 08 листопада 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста