Справа № 450/5110/21 Провадження № 2/450/557/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2023 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі: головуючого - судді Мельничук І. І.

секретаря судового засідання Покидько Л. Р.

представника позивача Плат Є. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення з житлового будинку, -

в с т а н о в и в :

позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселити відповідача з житлового будинку в примусовому порядку.

Свої вимоги обгрунтовувє тим, що позивачка є одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який позивачці був подарований батьком на підставі договору дарування від 22.12.2004 року. На момент отримання у дар житлового будинку сторони перебували у шлюбі. 03 травня 2017 року між сторонами розірвано шлюб, однак відповідач проживає у належному позивачці будинку та на прохання позивача добровільно звільнити належне позивачці житлове приміщення наміру не має, у зв`язку з чим позивач позбавлена права користуватися та розпоряджатися даним будинком. Окрім того відповідач суттєво погіршив житловий стан будинку, захаращив його фактично та облаштував в одній із кімнат незрозумілу майстерню, чим почав використовувати власність позивачки не за цільовим призначенням. Окрім того останній допустив наявність заборгованості за оплату комунальних послуг за використану електроенергію та спожитий газ, окрім того переуклав договір як користувач електричної енергії. Із 2017 року відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язаний, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітітних відносин. З врахуванням наведеного, та того, що позивач як власник майна, має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання та виселення, просить позовні вимоги задоволити.

23.12.2021 року провадження у справі відкрито.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 21.03.2022 року суддя Мельничук І. І. визначена для розгляду даної справи.

В судовому засіданні 27.10.2022 року задоволено клопотання представника позивача про допит свідків.

В судовому засіданні прийнято відмову представника позивача від клопотання про допит свідків. Представник позивача позов підтримала з підстав у ньому наведених просить такий задоволити.

В судове засідання 09.03.2023 року відповідач не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив однак в попередніх судових засіданнях позов заперечив, просить в задоволенні такого відмовити за безпідставністю.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Правилами ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6200613 від 13.01.2005 року, будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, на підставі договору дарування № 7869/02.12.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Леон М. В.

Встановлено, що 17.05.2017 року шлюб між сторонами розірвано, що вбачається із наявної в матеріалах справи копії рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.05.2017 року у справі № 450/2933/16-ц.

Згідно з копією будинкової книги на будинок АДРЕСА_1 , довідки виданої виконавчим комітетом Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області 22.09.2021 року № 3968/10-2021, відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області від 14.12.2021 року, окрім інших у вищевказаному будинку зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач у справі.

Обґрунтовуючи позов, позивачка зазначає, що незважаючи на те, що відповідач, проживачючи у належному їй житловому будинку після розірванню шлюбу із позивачкою зокрема з 2017 року суттєво погіршив житловий стан будинку, захаращив його фактично та облаштував в одній із кімнат незрозумілу майстерню, чим почав використовувати власність позивачки не за цільовим призначенням. Окрім того останній допустив наявність заборгованості за оплату комунальних послуг за використану електроенергію та спожитий газ, окрім того переуклав договір як користувач електричної енергії.

Разом з тим з наявної в атеріалах справи відповіді РГК Львівгаз від 07.10.2021 року заборгованість станом на 05.10.2021 року за доставку природного газу за адресою: АДРЕСА_1 становить 676,74 грн.

З відповіді ПАТ «Львівобленерго» від 22.09.2021 року станом на 21.09.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 існує заборгованість в розмірі 3325,68 грн.

Суд критично оцінює надані суду довідки, оскільки такі не можуть ствердити наявність заборгованості за адресою реєстрації та проживання відповідача на момент розгляду справи у суді.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19).

Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».

Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 27 жовтня 2021 року при розгляду справі № 128/2294/17.

Разом з тим, до матеріалів справи позивачем долучено лише документи про право власності на спірний будинок, дані про зареєстрованих у будинку осіб, рішення суду про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем.

Будь-яких доказів псування майна позивача чи створення інших обставини які позивач згадує у позовній заяві зокрема чинення перешкод у користування майном позивачу зі сторони відповідача відносно інших осіб з якими він зареєстрований у спірному будинку матеріали справи не містять. Крім цього, встановлено, що відповідач продовжує проживати у житловому приміщенні, прово проживання у якому набув правомірно, що не заперечує і сам позивач.

Таким чином, покликання позивача на ч. 2 ст. 406 ЦК України не знайшло свого підтвердження у представлених суду доказах.

Оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів на їх підтвердження, тому у задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку з відмовою в позові судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 5, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення з житлового будинку, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 14.03.2023 року.

СуддяІ. І. Мельничук