Дата документу 18.10.2023 Справа № 335/6024/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/6024/22 Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В.
Провадження № 22-ц/807/1150/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Коломоєць Іриною Василівною, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3 особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який підписаний адвокатом Коломоєць І.В., до ОСОБА_2 , 3 особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками якого є він та ОСОБА_2 , актовий запис № 220. Сторони у справі у шлюбі не перебували, однак проживали однією сім`єю, у них народився син. Після народження дитини, зі спливом невеликого проміжку часу, сімейні відносини припинились, відповідач поїхала проживати до м. Київ, а дитина за домовленістю сторін, залишилася з батьком та бабусею.

У зв`язку із воєнними діями позивачу із сином довелося переїхати до м. Запоріжжя, де їх взято на облік як внутрішньо переміщених осіб та зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач повністю опікується інтересами та потребами дитини, піклується про сина, займається його вихованням, слідкує за його розвитком та здоров`ям. Позивач ніколи не перешкоджав і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з дитиною. На сьогодні дитина не відвідує дошкільний навчальний заклад, однак навчається за окремими дисциплінами з репетитором. Позивач повністю віддає дитині свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини. Окрім відвідин репетиторів, він із сином грає у розвиваючі ігри, читає книжечки, розглядає розвиваючі картинки, розповідає казки, тощо.

Позивачем створені найкращі умови для дитини, у ОСОБА_3 є своя кімната, де він грається, є спальний куточок, де він відпочиває, дитина забезпечена іграшками та іншими речами для розвитку, а відтак, виходячи з інтересів дитини, є доцільним визначити її місце проживання разом із батьком. Позивач любить свого сина, має змогу забезпечити його всім необхідним, він постійно слідкує за станом здоров`я сина, піклується про його розвиток, є психологічний контакт та прив`язаність один до одного, а тому проживання сина із батьком відповідає інтересам дитини.

Мати дитини у м. Запоріжжі не проживає, її місцезнаходження не відомо, із сином вона спілкується дуже рідко.

Як зазначає позивач, зі свого боку він докладає всі зусилля для забезпечення потреб дитини, але це не дозволяє повністю забезпечити та задовольнити потреби малолітньої дитини на її повноцінне харчування, купівлю необхідного дитячого одягу та взуття, ліків у разі хвороби та інші життєві потреби дитини.

При цьому стан здоров`я та матеріальне становище відповідачки є добрим, вона інколи надсилає кошти на рахунок позивача, тобто має змогу сплачувати аліменти. Інших дітей, непрацездатних осіб на утриманні відповідач не має.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд: стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісяця, із дня пред`явлення позову, у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, а також визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання або реєстрації.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3 особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про стягнення аліментів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісяця, у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, з 19.09.2022 до досягнення дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у сумі 496 гривень 20 копійок.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині вирішення вимог щодо визначення місця проживання дитини, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яка підписана адвокатом Коломоєць І.В., в якійзазначає, що судом порушені норми процесуального права, неправильно застосовані норми матеріального права, має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, тому просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батькомскасувати, ухвалити нове рішення, яким визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 за місцем його реєстрації або проживання.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що встановлення місця проживання дитини з батьком встановлює не тільки місце мешкання, а ще й є реалізацією прав дитини на реєстрацією місця проживання (перереєстрація, облік ВПО, зняття з реєстрації), навчання (згода обох батьків на влаштування в той чи інший навчальний заклад), медичну допомогу (згода обох батьків на психологічну допомогу, на деякі оперативні втручання та інші види медичної допомоги). Мати дитини наразі проживає (внутрішньопереміщена особа) в Київській області, приблизно за 700 км. від Запоріжжя, що унеможливлює швидке вирішення проблем з дитиною в нагальному порядку. Окрім того, в разі виїзду матері дитини за кордон вирішення питань з приводу дитини будуть унеможливлені взагалі. Під час війни ризики пов`язані з дитиною є набагато більшими ніж в мирний час, тому висновок суду про відсутність спору є зайвим формалізмом та не відповідає інтересам дитини.

За матеріалами справи обоє батьків є переселенцями, так як обоє проживали в Оріхівському районі Запорізької області. Позивач з сином проживає в м. Запоріжжя, яке на сьогодні є зоною активних бойових дій, що свідчить про високу вірогідність їх евакуації в місто, яке віддалене від лінії бойового зіткнення, та нову перереєстрацію місця проживання, навчання, лікування. Тому для захисту та реалізації прав дитини, визначення місця проживання дитини з батьком, який ним опікується, є необхідним в даній ситуації.

Суд не з`ясував, чи буде відмова у позові відповідати найкращим інтересам дитини в частині забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Щодо неприйняття судом висновку органу опіки скаржник зазначає, що орган опіки надав висновок про доцільність встановлення місця проживання дитини з батьком, однак суд його не прийняв, так як встановив відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини.

В порушення частини шостої статті 19 СК України суд не вказав про необґрунтованість висновку або в чому він суперечить інтересам дитини.

Позивач звернувся із позовом до суду так як виник спір щодо місця поживання сина, матір якого після евакуації з Оріхівського району виявила бажання забрати сина до своєї матері в Київську область. Позивач реалізував своє право на звернення відразу до суду, так як стан в країні потребує нагального вирішення спору, перш за все для захисту інтересів дитини.

Звертає увагу, що орган опіки не відмовив у наданні висновку з підстав відсутності спору, а після вивчення обставин та вислухавши сторони, дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Отже, рішення суду оскаржується в частині вирішених вимог щодо визначення місця проживання дитини, в іншій частині, а саме, в частині вимог про стягнення аліментів, рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішених вимог про визначення місця проживання дитини.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Коломоєць І.В. та представник третьої особи - Панченко І.О. надали письмові заяви про слухання справи за їх відсутності.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин відсутності сторін у судовому засіданні не встановлена, з урахуванням того, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскарженій частині в повній мірі не відповідає.

Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення, оскільки позивачем не доведено наявності спору між сторонами щодо місця проживання дитини, тобто обставин, з якими закон пов`язує вирішення цього питання в судовому порядку.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалівсправи та встановлено судом, сторони у справі є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 , яке видано Оріхівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області.

Дитина тривалий час проживає з батьком - позивачем у справі ОСОБА_1 , мати дитини - ОСОБА_2 проживає окремо. Вказані обставини підтверджуються змістом позовної заяви, та визнані відповідачем у справі у її заяві про визнання позовних вимог.

Крім того, вказані обставини підтверджуються наданими позивачем письмовими доказами.

Так, як вбачається з довідок від 31.05.2022 № 2304- та № 2304-, ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 були зареєстровані та проживали за однією адресою: АДРЕСА_2 , а з 31.05.2022 також разом зареєстровані як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки голови квартального комітету № 65 від 04.05.2022, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 , без реєстрації місця проживання з 2014 року. Разом із ним проживає син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а мати дитини за даною адресою не проживає.

При цьому, зареєстроване місце проживання та фактичне місце проживання матері дитини - ОСОБА_2 є відмінними від позивача у справі та їх дитини. Так, її місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 , а фактичне місце проживання як внутрішньо переміщеної особи зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 .

На підставі наданих суду доказів судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із батьком тривалий час, мати дитини проживає окремо, та має місце проживання в іншій області.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування - районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 12.12.2022, останній вважає за доцільне визначити місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Отже, стосовно визначення місця проживання дитини батько зазначив, що він спроможний задовольнити всі потреби дитини, працює, має стабільний дохід, створив належні житлово-побутові умови. Син почуває себе з батьком в безпеці та впевнено. Відповідач не заперечувала щодо проживання дитини з батьком, що свідчить про відсутність спору між батьками.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У §54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, №250, ст.35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України).

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

За ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню її інтересів в силу вимог ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

При визначенні місця проживання дитини, суд апеляційної інстанції враховує, що малолітній син сторін тривалий час проживає спільно з батьком, який здійснює належний догляд за ним, турбується про нього, забезпечує його розвиток і виховання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що саме батько забезпечить кращі інтереси дитини з метою реалізації його прав на освіту, всебічний розвиток, здоров`я, виховання в оточенні любові і поваги.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням інтересів малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та забезпечення надалі можливості його всебічного морального, духовного, культурного, фізичного та психічного розвитку, місце проживання дитини необхідно визначити з батьком, оскільки таке рішення максимально відповідає інтересам дитини.

При цьому, визначення місця проживання дитини з позивачем не може розцінюватися як її розлучення з матір`ю, яка має такі ж права що і батько, а відтак, маючи бажання, може займатися вихованням та розвитком сина на рівні з позивачем.

Мати дитини у разі визначення місця проживання малолітнього з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з ним, турботі та участі у його вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

При розгляді справи жодних фактів, що визначення місця проживання дитини з батьком буде суперечити його інтересам не встановлено.

За частиною четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для непогодження з висновком органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Крім того, колегія наголошує, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність спору між сторонами.

У постановах від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 13 січня 2022 року у справі № 644/1955/20 Верховний Суд зазначав, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

У справі "Bellet v. France" Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Отже, сама по собі відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із матір`ю, не дає підстав стверджувати про відсутність спору у справі.

Наведене вище суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог про визначення місця проживання дитини, а відтак рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 в частині вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Разом із цим, колегія суддів наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Коломоєць Іриною Василівною, задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2023 року у цій справі в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3 особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3 особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , місце проживання як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

В іншій частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 жовтня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко