Справа № 309/3530/23
Провадження № 2/309/670/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2023 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючого-судді Савицький С.А.

за участю: секретаря судового засідання Мацунич В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Позовну заяву обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_4 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 02.08.1999 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його матір ОСОБА_5 , відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 22.03.2021 року.

Те, що його батьки були одружені підтверджується свідоцтвом про їх одруження серія НОМЕР_3 від 10.01.1956 року.

Те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками позивача, підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_6 , серія НОМЕР_4 та свідоцтвом про народження позивача серія НОМЕР_5 від 14.09.2021 року.

Імена ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є тотожніми (аналогічними), тобто - одним тим самим іменем лише в різних варіантах, що підтверджується листом Інституту української мови Національної академії наук України від 06.03.2003 року за № 307/152.

Після смерті батьків позивача відкрилася спадщина.

До складу спадкового майна ввійшов житловий будинок АДРЕСА_1 , з приналежними до нього будівлями та спорудами та сертифікат на право на земельну частку пай ЗК № 0046680.

Житловий будинок АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого був батько позивача ОСОБА_4 . Наведене підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок від 12.03.1980 року, виданим на підставі рішення виконкому Вишківської селищної ради депутатів трудящих № 39 від 23.03.1979 р. та зареєстрованим в Хустському міжміському бюро технічної інвентаризації за колгоспним двором.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого ФОП ОСОБА_9 від 06.03.2023 року, загальна площа будинку становить 65,6 кв.м., житлова 15,8 кв. м.

Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За життя батьки позивача заповіту не складали.

У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно статті 548 ЦК УРСР (що діяла на день смерті батька позивача) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно статті 549 ЦК УРСР (що діяла на день смерті батька позивача) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Позивач вступив у володіння спадковим майном та своєчасно подав до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом. За результатами поданої мною заяви про прийняття спадщини за законом, державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Король О.Ю. позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 2396. Згідно даного свідоцтва ОСОБА_1 є спадкоємцем майна гр. ОСОБА_4 , а саме: сертифікату на право на земельну частку (пай).

Однак, свідоцтва право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 , з приналежними до нього будівлями та спорудами йому не було видано в 2000 році, через те, що зі змісту наданого правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на жилий будинок від 12.03.1980 року вбачається, що право власності на житловий будинок зареєстровано за колгоспним двором, головою якого був батько позивача ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , при цьому у свідоцтві не перераховані всі члени двору та не визначені їх частки.

Відповідно до довідки № 1496 від 27.07.2023 року, окрім батька позивача в житловому будинку, за адресою АДРЕСА_1 , станом на 15.04.1991 року були зареєстровані та проживали: - ОСОБА_5 , матір позивача та дружина ОСОБА_10 , позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_11 рідна сестра позивача та ОСОБА_2 його рідний брат.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_11 також померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_6 від 25.05.2000 року.

Відповідно до п.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності в Україні до моменту набрання чинності ЦК України з 01.01.2004 року регулювалися положеннями ЦК України 1963 року та Законом України «Про власність», який введено в дію з 15.04.1991 року.

Відповідно до положень ст.12 цього Закону було визначено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Об`єктами права індивідуальної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення (ст. 13 Закону України «Про власність»).

Згідно з вище наведеними обставинами позивач вважає, що будинок АДРЕСА_1 був належним чином набутий у власність його батьком ОСОБА_4 і в подальшому, внаслідок смерті його батька перейшов в їх власність у відповідності до положень ст.549 ЦК УРСР, а тому на момент його смерті входить в об`єм спадкового майна.

17.07.2023 року звернувся до державного нотаріуса Хустської державної нотаріальної контори, із проханням про видачу йому свідоцтва на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 з приналежними до нього будівлями та спорудами. Однак, як і раніше йому було відмовлено в цьому. Державним нотаріусом було роз`яснено, що для видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, позивачу необхідно звернутися до суду, оскільки зі змісту наданого ним правовстановлюючого документа на будинок вбачається, що право власності на житловий будинок було зареєстровано 12.03.1980 року Хустським міжміським бюро технічної інвентаризації за колгоспним двором, головою якого був батько позивача ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , при цьому в даному свідоцтві не перераховані всі члени колгоспного двору та не визначені їх частки. Більше того, колгоспний двір, до якого належить спадковий житловий будинок, на даний момент не є суб`єктом цивільних відносин .

Позивач вважає, що оскільки його батько ОСОБА_10 був членом колгоспного двору, 12.03.1980 року виконавчим комітетом Вишківської селищної ради депутатів трудящих йому було законно видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, яким посвідчено, що в цілому житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_6 .

Набуття у власність батьком позивача житлового будинку здійснювалось у період дії норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р.

Зазначені вище документи, свідчать про належне володіння померлим батьком позивача, яке було набуте ним на законних підставах, не є самочинним будівництвом та має усі необхідні документи відповідно до законодавства, яке діяло на момент набуття у власність цього майна.

Таким чином, виникла ситуація, при якій через бездіяльність спадкодавця щодо реєстрації права власності на житловий будинок, у зв`язку з відсутністю обов`язку щодо його реєстрації на час володіння спадкодавцем цим майном, спадкоємець не може набути право власності на це майно в порядку спадкування через нотаріуса.

Колгоспний двір був припинений 15.04.1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII, був введений в дію Закон України « Про власність», а тому ОСОБА_4 станом на 15.04.1991 року належало право власності на майно у колгоспному дворі, як його члену, що не втратив права на частку в його майні.

Виходячи з наведеного, померлі батьки позивача набули на дату розпаду колгоспного двору право власності на будинок згідно статей 120, 123 ЦК УРСР.

Оскільки через відсутність актуального правовстановлюючого документа на житловий будинок позивач не може у нотаріальному порядку оформити спадкові права на нього, так як переоформити свідоцтво на право власності на житловий будинок неможливо, у зв`язку з тим, що відповідно до п. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність особи припиняється в момент смерті, він вимушений звернутися до суду з цим позовом .

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Колгоспні двори були припинені 15 квітня 1991 року, коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII був введений в дію Закон України «Про власність».

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства як власність колгоспного двору, головою якого був мій батько ОСОБА_3 . На даний момент ми з відповідачем є законними спадкоємцями майна за вище вказаною адресою. Та, оскільки відповідач не подавав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, вважаю, що моя позовна заява є обґрунтованою та підставною.

Прошу суд врахувати те, що розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування .

З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що нотаріусом неможливо видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом, для захисту своїх законних прав.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. До суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, щодо їх задоволення не заперечує.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України: у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин суд вважає, що справу можливо вирішити у відсутності сторін, без фіксування судового процесу.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Оскільки під час розгляду справи відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 206 ч.4, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, ст.ст.392, 1216,1218, 1223, 1268 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Хустського

районного суду: Савицький С.А.