Справа № 753/8413/22
Головуючий у суді першої інстанції: Трусова Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року Київським апеляційним судом в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Трусової Т.О., у справі № 753/8413/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди. Зазначав, що відповідачі, діючи недобросовісно та неправомірно, при розгляді цивільної справи про поділ їх майна свідомо наклали арешт на належне йому майно - групу приміщень № 101 (в літ. А), що знаходяться у буд. АДРЕСА_1 , та в подальшому не вчиняли жодних дій для зняття арешту з метою створення йому перешкод у користуванні цим майном. Наявність накладеного судом арешту перешкодила виконанню ним умов попереднього договору купівлі-продажу вказаних приміщень, внаслідок чого він змушений був повернути покупцю забезпечувальний платіж в розмірі 10 000,00 доларів США та додатково сплатити 100% цієї суми, що є для нього матеріальним збитком. З урахуванням викладеного, позивач ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 366 600,00 грн. матеріального збитку та моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення,яким позов задовольнити в повному обсязі. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що в матеріалах справи наявні докази того, що в результаті протиправної поведінки відповідачів йому було завдано шкоду. Так, внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 , на належне йому на праві власності майно було накладено арешт, а в подальшому внаслідок бездіяльності останньої не було вчинено дій щодо відновлення його порушеного права вільно розпоряджатися своїм майном, зокрема, щодо скасування вказаного арешту та своєчасного внесення відомостей про скасування арешту до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Також зазначає, що в свою чергу ОСОБА_4 , який будучи достеменно обізнаним про те, що частина арештованого майна є його власністю не заперечував проти накладення арешту та не повідомив його про такі обставини. Вказані неправомірні дії відповідачів перешкодили йому укласти договір купівлі-продажу, в зв`язку з чим, йому було завдано збитків. Звертає увагу на те, що не зважаючи на презумпцію вини у деліктних зобов`язаннях, судом першої інстанції безпідставно покладено обов`язок доведення вини відповідачів на позивача.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2012 року ОСОБА_1 набув право власності на 1/2 частину групи приміщень № 101 (в літ. А) загальною площею 211,60 кв.м., що знаходиться у буд. АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на вказану частину спірного об`єкта нерухомого майна було зареєстроване у встановленому на той час порядку у реєстровій книзі КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», номер запису 2974-П (а.с. 9).

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 21 лютого 2017 року, укладеного між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_1 , у власність останнього перейшла інша 1/2 частина спірного об`єкта нерухомого майна та відомості про його право власності були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 19160647 (а.с. 8).

Вказаний договір було укладено за нотаріально посвідченою згодою дружини продавця ОСОБА_3 (а.с. 7).

У липні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя (цивільна справа № 753/11463/20). Одночасно з пред`явленням позову ОСОБА_3 подала заяву про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на заявлене до поділу майно, серед якого частина групи приміщень № 101 (в літ. А), що знаходиться у буд. АДРЕСА_1 (а.с. 10-17).

29 липня 2020 року Дарницьким районним судом м. Києва постановлено ухвалу про забезпечення вказаного позову, якою, зокрема, накладено арешт на частину групи приміщень № 101 (в літ. А), що знаходиться у буд. АДРЕСА_1 (а.с. 18-23).

На виконання цієї ухвали 04 серпня 2020 року державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві до спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено записи про обтяження частини спірного об`єкта нерухомого майна (а.с. 36-38).

У січні 2021 року ОСОБА_5 подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, у якій просила виключити з переліку заявленого до поділу майна спірний об`єкт нерухомого майна пославшись на те, що їй стало відомо про його вибуття із власності подружжя (а.с. 25-27).

12 липня 2021 року Дарницьким районним судом м. Києва постановлено ухвалу в цивільній справі № 753/11463/20, якою затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , та закрито провадження у справі.

У серпні 2021 року представник ОСОБА_4 подав до суду заяву про скасування заходів забезпечення позову, яка була задоволена ухвалою Дарницьким районним судом м. Києва від 10 вересня 2021 року (а.с. 29-30, 31-33).

11 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейнік Л.О. за реєстровим № 755, предметом якого є зобов`язання сторін укласти договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості - групи приміщень № 101 (в літ. А), що знаходиться у буд. АДРЕСА_1 , у термін до 15 листопада 2021 року (а.с. 34-35).

Відповідно до п. 4 вказаного попереднього договору у забезпечення виконання своїх обов`язків ОСОБА_6 сплатив ОСОБА_1 забезпечувальний платіж в розмірі 260 575,00 грн., який підлягає поверненню.

Згідно п. 7 попереднього договору ОСОБА_1 стверджував, що об`єкт нерухомості є добросовісно набутим, не подарованим, іншим способом не відчуженим, в суперечці (судовому спорі) та під арештом не перебуває, не є предметом найму та претензій з боку третіх осіб до нього немає.

Згідно з умовами, визначеними п. 8 попереднього договору, сторони домовились, що у випадку невиконання умов договору з вини сторони 2 переданий цією стороною забезпечувальний платіж залишається у сторони 1 і не підлягає поверненню, а у разі, якщо невиконання умов договору станеться з вини сторони 1 або за наявності обставин, що перешкоджають його виконанню, сторона 1 зобов`язана повернути забезпечувальний платіж та додатково сплатити суму в розмірі 100 відсотків забезпечувального платежу протягом 10 днів після спливу терміну, передбаченого пунктом 1 договору.

На підтвердження факту повернення майбутньому покупцю забезпечувального платежу та сплати останньому 100 відсотків розміру цього платежу ОСОБА_1 надав суду розписку ОСОБА_6 від 20 листопада 2021 року, в якій зазначено, що останній отримав від ОСОБА_1 забезпечувальний платіж в розмірі 10 000,00 дол. США та додатково неустойку в розмірі 10 000,00 дол. США (а.с. 39).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування завданих йому збитків. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позивачем не доведено наявності в діях відповідачів усіх елементів складу цивільного правопорушення як обов`язкової умови для відшкодування майнової та моральної шкоди, а відтак, правові підстави для задоволення його вимог відсутні.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положенням ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових прав особи, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених нею витратах, у втраті або пошкодженні її майна, у втраті доходів, які вона повинна була отримати.

При цьому, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань визначає стаття 1166 ЦК України, згідно положень якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Ще одним способом захисту цивільних прав є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, який пов`язаний з наявністю у фізичної особи моральних (душевних) страждань, що виникли, зокрема з протиправної поведінки іншої особи (ст. 23 ЦК України).

За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Отже за змістом наведених правових норм обов`язковими умовами відповідальності за завдання майнової та моральної шкоди у деліктних зобов`язаннях є наявність таких складових: протиправна поведінка відповідача; настання шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою; вина завдавача шкоди (у формах умислу або необережності), наявність якої у правовідносинах щодо відшкодування майнової шкоди презюмується. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідок такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

У свою чергу, у відповідності до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст.78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст.76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Відповідно до положень статей 4, 10, 24, 31-2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, державній реєстрації прав підлягає, зокрема, заборона відчуження нерухомого майна, а наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про зареєстроване обтяження нерухомого майна є підставою для відмови у державній реєстрації прав, пов`язаних з відчуженням такого майна.

Згідно з Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 282/20595, обов`язковою умовою вчинення нотаріальної дії щодо відчуження нерухомого майна є відсутність заборони на його відчуження.

Позивач посилався на завдання йому збитків внаслідок наявності у Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (складової Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) станом на 15 листопада 2021 року відомостей про зареєстроване обтяження (арешт) спірного об`єкта нерухомого майна, що перешкодило виконанню умов попереднього договору, разом з тим, позивачем не доведено завдання йому збитків саме внаслідок дій відповідачів.

Так, судом установлено, що на момент укладення попереднього договору від 11 листопада 2021 року існувала ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, яка набрала законної сили.

За змістом положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у тому числі і щодо зняття заборони на відчуження нерухомого майна, здійснюється за заявою особи, на користь якої вчиняється відповідна реєстраційна дія.

У ЦПК України та інших нормативних актах відсутні норми, які б покладали на особу, за заявою якої вживалися заходи забезпечення позову, чи на інших учасників справи, обов`язок пред`являти до виконання ухвалу суду про скасування заходів забезпечення позову.

Таких обов`язків на відповідачів не було покладено і ухвалою суду про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі № 753/11463/20.

Суду не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що метою дій відповідачки ОСОБА_3 по ініціюванню накладення судом арешту на спірний об`єкт нерухомого майна було створення позивачу перешкод у користуванні цим майном.

ОСОБА_4 у цивільній справі № 753/11463/20 про поділ майна подружжя мав процесуальний статус відповідача та ним не вчинялись будь-які дії, спрямовані на вжиття судом заходів забезпечення позову, що унеможливлює покладення на нього відповідальності за завдані позивачу збитки.

Наявність на момент укладення попереднього договору ухвали суду про скасування арешту спірного об`єкта нерухомого майна свідчить про відсутність причинного зв`язку між забезпеченням позову і завданими позивачу збитками, а та обставина, що відомості про скасування арешту не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не має правового значення для вирішення цієї справи.

Більше того, при укладенні попереднього договору позивач стверджував, що відчужуваний об`єкт нерухомості у судовому спорі та під арештом не перебуває.

Таким чином сам позивач, діючи на власний розсуд та ризик, вчинив дії, які напряму пов`язані зі збитками, про відшкодування яких він заявив даний позов.

Позивач перед укладенням попереднього договору мав проявити належну обачність, та міг звернутись до нотаріуса з метою перевірки наявності (відсутності) записів про арешт відчужуваного об`єкта нерухомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивачем ОСОБА_1 не доведено наявності в діях відповідачів усіх елементів складу цивільного правопорушення як обов`язкової умови для відшкодування майнової та моральної шкоди, а відтак, правові підстави для задоволення його вимог відсутні.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам заявника належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе судове рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суд першої інстанції та зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 06 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач

Судді