Номер провадження: 22-ц/813/7287/23
Справа № 501/2937/20
Головуючий у першій інстанції Тюмін Ю. О.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Лупши В.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач - Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ», третя особа незалежна профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в м. Одеса в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»

на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2021 року, ухваленого Іллічівським міським судом Одеської області у складі: судді Тюміна Ю.О. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», третя особа незалежна профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», третя особа: Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому просила суд:

- визнати наказ ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 16 грудня 2019 року № 449 незаконним та таким, що виданий із порушенням норм права, що не передбачає жодних змін в організації виробництва і праці, та скасувати його;

- визнати незаконним та скасувати наказ в.о. директора ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 28 липня 2020 року № 260/0-11 про звільнення ОСОБА_1 на підставі частини першої статті 40 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді менеджера готельного комплексу «Моряк» ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ»;

- зобов`язати ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» провести компенсацію сум вимушеного прогулу за весь період.

Позовні вимоги позивачкою ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що з 02 грудня 1995 року вона перебувала у трудових правовідносинах із ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ», а з 01 грудня 2014 року працювала на посаді менеджера в готельному комплексі «Моряк».

28 липня 2020 року вона була звільнена з підприємства на підставі частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення працівників, про що її повідомили на зборах 28 липня 2020 року.

Вважає, що наказ є незаконним із таких підстав:

- згідно із вимогами частин першої, сьомої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору на підставі частини першої статті 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виробничого органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» згоди на її звільнення

не надала, а тому вона підлягає поновленню на роботі;

- ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» не проводило консультації з профспілкою стосовно заходів щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків звільнень;

- зміни в організації виробництва і праці не відбулися, були ліквідовані керівні посади заступників директора порту, а створені інші посади заступників порту. Готель продовжує працювати, порушене її переважне право на залишення на роботі;

- у порушення вимог статті 43 КЗпП України її звільнили не через два місяці, а через три - оскільки її попередили про звільнення 18 березня 2020 року, а тому мали звільнити з 18 травня до 18 червня 2020 року.

04 листопада 2020 року відповідач, ДП «МТП «Чорноморськ», надало відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши, що з кінця 2019 року порт знаходиться на етапі подолання фінансової кризи, готель є збитковим структурним підрозділом порту, який не здійснює діяльність профільного напрямку виробничої сфери порту. Відповідно ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Наказом в.о. директора порту від 16 грудня 2019 року № 449 «Про зміни в організації виробництва праці» зі змінами згідно наказів в.о. директора порту «Про внесення змін до наказу від 16 грудня 2019 року № 449» від 20 грудня 2019 року № 468 та 19 березня 2020 року № 85, структурний підрозділ порту ГК «Моряк» ліквідовано з 01 травня 2020 року. При ліквідації Готелю було проведено ліквідацію всіх робочих місць та посад в даному структурному підрозділі, що складають його штатний розпис. Позивачці було запропоновано перевестися на одне із наявних вакантних робочих місць, однак вона не надала згоду на її переведення. На виконання вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України, відповідач звернувся до Профспілки із поданням на звільнення позивачки, однак Профспілка відповіла про неможливість розглянути це питання через обмеження карантину, однак це суперечить вимогам трудового законодавства, а тому профспілка пропустила встановлений строк на відповідь, у зв`язку з чим вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору (т. 1 а.с. 156-168).

12 жовтня 2020 року представник третьої особи ОСОБА_2 надав суду письмові пояснення, які узгоджуються з позицією позивачки, зазначеною у позовній заяві (т. 1 а.с. 88, 89, т. 2 а.с. 1-6)

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. директора Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 28 липня 2020 року № 260/0-11 про звільнення з ДП «МТП «Чорноморськ» ОСОБА_1 на підставі частини 1 статті 40 КЗпП України;

поновлено ОСОБА_1 на Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на посаді менеджера Готельного комплексу «Моряк»;

зобов`язано Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 липня 2020 року по день поновлення на роботі;

стягнуто з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Відмовлено у задоволенні вимоги про визнання наказу № 449 від 16 грудня 2019 року Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» незаконним, який виданий з порушенням норм права, та про його скасування, оскільки він не передбачає жодних змін в організації виробництва і праці.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд вважав доведеним факт порушення трудових прав позивача. Зокрема, ОСОБА_1 повідомили, що вона буде звільнена у зв`язку з ліквідацією готелю за 12 днів до дня запланованої ліквідації 01 квітня 2020 року. Наказом від 19 березня 2020 року термін ліквідації було перенесено на місяць на 01 травня 2020 року, однак, навіть враховуючи ці зміни, позивач була повідомлена не за два місяці, а за 1 місяць та 12 днів до ліквідації готелю.

Крім того, ОСОБА_1 була звільнена лише 28 липня 2020 року, тобто через чотири місяці після того, як її було попереджено про звільнення, що давало працівнику всі підстави правомірно розраховувати, що роботодавець відмовився від свого наміру звільнити її. Тому після спливу двомісячного строку, у випадку збереження наміру звільнити позивача, роботодавець був зобов`язаний розпочати всю процедуру заново: знову попередити її за два місяці про наступне звільнення, запропонувати посади для переведення та звернутися за наданням згоди до профспілки.

Оскільки судами встановлено, що зміни в організації виробництва і праці, які були використані роботодавцем як підстава для звільнення позивача, насправді не були здійснені портом, а тому відсутні підстави для звільнення із застосуванням правового механізму, передбаченого частиною першою статті 40 КЗпП України.

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року апеляційну скаргу ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» залишено без задоволення, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2021 року без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року, касаційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» задоволено частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою для скасування судового рішення апеляційного суду стало допущення останнім норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, а саме розгляд апеляційним судом справи за відсутності відповідача та/або його представника, які не повідомлені належним чином про дату, час і місце судового засідання, що свідчить про порушення статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції, статей 8, 14, 128 ЦПК України.

Отже, в апеляційній скарзі відповідач, Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ», просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Доводами апеляційної скарги є те, що висновки суду першої інстанції про порушення відповідачем встановленого трудовим законодавством порядку звільнення позивачки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників, не відповідають обставинам справи та положенням ст. 49-2 КЗпП України, якою встановлено лише мінімальний строк (не пізніше ніж два місяця до дати звільнення), протягом якого роботодавець зобов`язаний вчинити заходи з метою подальшого працевлаштування працівника, а тому у відповідача, яким звільнено позивачку у строк більше ніж через два місяці, були відсутні підстави для проведення повторної процедури попередження працівника про наступне вивільнення, запропонування посади для переведення та звернення з поданням на звільнення за отриманням згоди до профспілки.

Крім того, вказав, що направляв до Профспілки, членом якої є позивачка, обгрунтоване подання про звільнення, проте відповіді у встановлений ч. 5 ст. 43 КЗпП України не отримав.

Також вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що позивачка після запланованої ліквідації Готелю продовжували там працювати, оскільки відповідними наказами дату ліквідації підрозділів Порту, зокрема і ГК «Моряк» було перенесено на 01 червня 2020 року, а в подальшому на 15 червня 2020 року. Позивачка, починаючи з березня 2020 року, фактично не працювала, не виконувала свої трудові обов`язки, а знаходилась вдома внаслідок оголошення їй простою з можливістю перебування вдома, а тому відсутні підстави вважати, що роботодавець нібито відмовився від свого наміру звільняти позивачку.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судове засідання сторони, повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Зокрема, відповідач Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ» є користувачем підсистеми Електронний суд, судове повідомлення про розгляд справи доставлено до його електронного кабінету 28 серпня 2023 року о 12:29:57 та підтверджено довідкою про доставку електронного кабінету електронного документу (а.с. 76 т. 3), крім того в матеріалах справи наявне рекомендоване поштове повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу 25 жовтня 2023 року (а.с. 74 т. 1), третя особа незалежна профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» також повідомлена належним чином (рекомендоване поштове повідомлення про вручення поштового відправлення третій особі 24 жовтня 2023 року (а а.с.75 т. 3).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та ніким по справі не оспорюється, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з підприємством відповідача з 01 грудня 1995 року, а з 01 грудня 2014 року працювала на посаді менеджера в готельному комплексі «Моряк», що підтверджується копією трудової книжки (т. 1, а. с. 70-72).

Наявність у підприємства фінансових труднощів підтверджується розшифровкою дебіторської заборгованості, звітами про фінансові результати, а також відомостями про кількість коштів на рахунках підприємства (т. 1, а. с. 191-203).

Відповідно до пункту 2.1.5 колективного договору ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» при змінах в організації виробництва і праці, пов`язаних із ліквідацією структурних підрозділів порту (чи окремих об`єктів, які входять у структурні підрозділи порту) у зв`язку з укладенням портом договорів про спільну діяльність, управління майном, інвестиційних та інших договорів, за якими майно порту передається в користування іншим суб`єктам господарювання, передбачати в таких договорах трудові та соціальні гарантії працівників порту, яких ці зміни стосуються, на рівні, не нижче чинного колективного договору (т. 1, а. с. 95-97).

Пункт 2.1.7 колективного договору забороняє порту проводити цілеспрямовані скорочення працівників доти, доки не будуть використані всі можливості для збереження робочих місць і до цього не примусить економічна ситуація в порту. В такому випадку заздалегідь, не менше ніж за три місяці, повідомляти профспілки та вести з ними перемови з дотримання прав та інтересів працівників, які підлягають скороченню.

Адміністрація порту спільно з профспілками уклали угоду про проведення спільних заходів по виводу порту з фінансової кризи (т. 1, а. с. 101-102).

Також ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» вживалися заходи з подолання фінансової кризи шляхом видання відповідних наказів: про встановлений неповний робочий тиждень тривалістю 32 години; про скасування надбавок за виконання особливо важливої роботи; про призупинення нарахування та виплату оплат та доплат (т. 1, а. с. 149, 183-190).

На розгляді Чорноморської міської ради перебуває питання передачі об`єктів, які перебувають на балансі порту, до комунальної власності Чорноморської територіальної громади в особі Чорноморської міської ради Одеської області (т. 1, а. с. 216-221).

Відповідно до п. 3 наказу в. о. директора ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 16 грудня 2019 року № 449 «Про зміни в організації виробництва праці» зі змінами згідно з наказами в. о. директора порту «Про внесення змін до наказу від 16 грудня 2019 року № 449» від 20 грудня 2019 року № 468, прийнято рішення ліквідувати структурний підрозділ порту готельний комплекс «Моряк» із 01 квітня 2020 року (т. 1, а. с. 177-181).

Порт направив ОСОБА_1 повідомлення про наступне звільнення та перелік посад для переведення. У повідомленні зазначено, що позивача інформують, що відповідно до наказів в. о. директора ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 16 грудня 2019 року № 449 «Про зміну в організації виробництва і праці» та від 20 грудня 2019 року № 468 «Про внесення змін до наказів від 16 грудня 2019 року № 449» структурний підрозділ порту готельний комплекс «Моряк» та її робоче місце буде ліквідовано 01 квітня 2020 року. В тексті повідомлення міститься підпис ОСОБА_1 про його отримання 18 березня 2020 року (т. 1, а. с. 204-205).

12 травня 2020 року профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ» отримала подання на звільнення позивача (т. 1, а. с. 208-211).

30 червня 2020 року профспілка надала порту відповідь про неможливість провести засідання щодо розгляду подання, посилаючись на обмеження зібрань у кількості більше 10 осіб на період карантину, а кворум профспілкового комітету вимагає присутності 22 членів комітету (т. 1, а. с. 90, 91, 212).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується.

Крім того, ст. 5-1 КЗпП України забезпечено правовий захист громадян від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником, або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Разом з тим, звільнення з підстав, передбачених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У відповідності до частин першої та третьої ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник, або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж самому підприємстві, в установі, організації.

Тобто, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства або уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. За змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Так, як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття наказу № 449 від 16 грудня 2019 року було погодження Міністерством інфраструктури України від 05 грудня 2019 року організаційної структури та штатного розпису в частині керівного складу ДП «МТП «Чорноморськ» з метою виключення дублюючих функцій та підвищення ефективності виробничої діяльності підприємства.

Підставою для прийняття Наказу № 469 від 20 грудня 2019 року стало те, що ДП «МТП «Чорноморськ» наразі знаходиться у стані змін в організації виробництва і праці, а саме: укладення між Фондом державного майна України та приватними структурами договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, балансоутримувачем якого є підприємство. Це призвело до негативних змін в структурі вантажообігу та суттєвого зменшення доходної частини підприємства і, як наслідок, в край складного фінансового стану підприємства. Так, підсумки роботи ДП «МТП «Чорноморськ» за 11місяців 2019 року свідчать про збитковість підприємства, на суму 137171 грн. Таке становище потребує невідкладних та рішучих заходів, спрямованих на підвищення ефективності господарської діяльності ДП «МТП «Чорноморськ».

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що в ДП «МТП «Чорноморськ» дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці внаслідок укладання договорів, у зв`язку з чим суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами незаконність ліквідації з 01 квтня 2020 року структурного підрозділу Готельний комплекс «Моряк» з усіма робочими місцями та посадами, у тому числі посади перукаря, яку обіймала позивач ОСОБА_1 .

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні вимоги про визнання наказу № 449 від 16 грудня 2019 року по ДП «МТП «Чорноморськ» незаконним, а також таким, що виданий з порушенням норм права, як такий, що не передбачає жодних змін в організації виробництва і праці та його скасування.

До того ж, фактично доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування в наведеній частині щодо незаконності рішення, яке оскаржується в цілому.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що відповідач ДП «МТП «Чорноморськ» своєчасно та належним чином повідомив позивача ОСОБА_1 про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Що стосується доводів відповідача про те, що у зв`язку із зміною в організації праці на підприємстві, позивачу було запропоновано її переведення на одне з вакантних робочих місць, то колегія суддів зазначає, що термін з моменту попередження про майбутнє звільнення до дня звільнення позивача складає понад 4 місяці, протягом якого позивачу не було запропоновано інші вакантні посади, які існували в цей період на підприємстві.

Тобто, враховуючи, що з моменту попередження (1 березня 2020 року) та до звільнення позивача (28 липня 2020 року) пройшло більше 4-х місяців, суд дійшов обгрунтованого висновку, що на підприємстві, на момент звільнення позивача, існували вакансії, а тому відповідач не виконав обов`язок, передбачений статтею 49-2 КЗпП України щодо надання пропозиції про всі наявні вакансії, які існували на момент звільнення.

З цих підстав, доводи заявника апеляційної скарги про те, що на момент звільнення, ОСОБА_1 пропонувались вільні посади в ДП «МТП «Чорноморськ», є необґрунтованими і не доведеними матеріалами справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до Колективного договору рішення про скорочення працівників (більш як одного) повинно бути прийнято керівником не одноособово, а сумісно з профкомом.

За змістом ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених чинним законодавством про працю, «може бути проведене лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як було зазначено вище, відповідачем на адресу профспілкової організації надіслано подання про звільнення працівників Готельного Комплексу «Моряк» у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці для розгляду.

Однак, як було вказано вище, листом № 138 від 26 червня 2020 року Профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» надала відповідь, згідно якої профспілковий комітет не може розглянути дане подання через обмеження карантину та запропоновано призначити дату та місце проведення консультацій на виконання вимог КЗпП України (т. 1, а.с. 60-61).

Зазначеними обставинами також спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, що профспілка, членом якої є ОСОБА_1 , взагалі не розглядала питання про її звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників.

Таким чином, зазначені обставини свідчать про те, що питання щодо згоди на звільнення ОСОБА_1 не вирішено, а тому суд дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивачки за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України є незаконним.

Як наслідок, суд дійшов правильного висновку про те, що визнання наказу про звільнення незаконним автоматично тягне за собою поновлення працівника на роботі та обов`язок роботодавця виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 08 листопада 2021 року у справі № 501/2942/20 (провадження № 61-10377св21).

Колегією суддів взято до уваги, що відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом частини третьої ст. 235 КЗпП України обов`язком органу, який розглядає трудовий спір, в даному випадку суду, є прийняття рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, і обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов в частині зобов`язання відповідача провести компенсацію сум вимушеного прогулу позивачу обґрунтований і також підлягає задоволенню.

Будь-яких доводів в цій частині, крім того, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від позову про поновлення на роботі, апеляційна скарга не містить.

Згідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 07 листопада 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко

.