ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року

м. Черкаси

Справа № 711/9266/19
Провадження № 22-ц/821/1521/23
Категорія: 301030300

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом)

представник позивача: адвокат Давигора Світлана Анатоліївна

відповідачі: ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_2 : адвокатШаповал Олена Володимирівна

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Давигори Світлани Анатоліївни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2023 року (ухваленого в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Демчика Р.В., повний текст рішення складено 03 липня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності та витребування безпідставно набутого майна шляхом стягнення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

27 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності та витребування безпідставно набутого майна шляхом стягнення.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 21.06.2014 року вона уклала шлюб із ОСОБА_2 . За час перебування у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_4 .

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 19.09.2019 року шлюб було розірвано.

Позивачка вказує, що за час перебування у шлюбі сторони спільною працею та спільними зусиллям надбали у власність грошові кошти в розмірі 55000 доларів США, що є еквівалентом 82526,35 новозеландських доларів, які є спільним майном подружжя та на даний час предметом спору, з яких вона претендує на 1/2 їх частину, як такі, що набуті в період шлюбу спільними зусиллями та спільною працею подружжя.

Так, після реєстрації шлюбу у червні 2014 року, зазначає ОСОБА_1 , вони із відповідачем як подружжя виїхали на роботу до ОСОБА_5 . ОСОБА_2 з червня 2014 року був працевлаштований на сезонні роботи до Нової Зеландії з терміном контракту до травня 2015 року постачальником в молочну ферму. В період з травня 2015 року по 10.08.2016 року останній займав посаду на молочній фермі. У листопаді 2014 року, вказує позивачка, вона також отримала робочу візу з можливістю працевлаштуватися та виїхала до Нової Зеландії. В Новій Зеландії вони проживали в місті Тімару, де орендували житло строком до 28.07.2019 року, а після закінчення терміну дії оренди вони спільно з чоловіком виїхали до України.

Вказує, що починаючи з червня 2014 року і до 28 липня 2019 року сторони мали офіційний дозвіл на роботу за кордоном, працювали, заробляли кошти, накопичували все в інтересах сім`ї, однак після народження сина питанням утримання сім`ї займався чоловік, вона перебувала у декретній відпустці, однак не вважає, що перестала утримувати сім`ю та забезпечувати належні гарні умови для підтримання чоловіка після роботи.

За час перебування за кордоном, вказує ОСОБА_1 , вони змогли заощадити кошти в розмірі 55000 тисяч доларів США, адже отриманий нею дохід вона витрачала на сім`ю. Заробітна плата ОСОБА_2 була покладена на депозит з можливістю переведення коштів на Україну після закінчення дії робочої візи та її подальшого використання виключно в інтересах сім`ї.

За відомостями податкового управління Нової Зеландії за останні два роки, поки вони проживали в Новій Зеландії сім`я отримала валовий дохід в розмірі 114117,43 новозеландських доларів, а фактично спільними зусиллями було накопичено кошти в розмірі 89567,77 новозеландських доларів.

В кінці липня 2019 року, зазначає позивачка, вони приїхали до України, а вже після приїзду їх подружні стосунки почали погіршуватися, чоловік залишився проживати у своєї матері в м.Черкаси, а вона з сином переїхали до батьків в смт.Маньківку Черкаської області за місцем її реєстрації.

У серпні 2019 року вона подала позовну заяву про розірвання шлюбу. Однак, ще під час перебування у шлюбі, зазначає ОСОБА_1 , вона випадково дізналася, що всі накопичені сім`єю кошти ОСОБА_2 переказав на картковий рахунок своїй матері ОСОБА_3 .

За заявою на міжнародний грошовий переказ від 19.07.2019 року ОСОБА_2 перерахував на рахунок ОСОБА_3 кошти в розмірі 82526,35 новозеландських доларів, які в перерахунку на валюту долар США становлять 55000 тисяч, як дарунок родині.

Позивачка вважає, що відповідач без її згоди фактично розпорядився спільними коштами подружжя. ОСОБА_3 набула у власність їхні зароблені кошти безпідставно, оскільки ОСОБА_2 не перерахував належну йому 1/2 частину грошових коштів, а здійснив «так званий дарунок» всієї суми, без її згоди.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 55000 доларів США, які були набуті сторонами в період шлюбу;

визнати за нею право власності на 1/2 частину грошових коштів в розмірі 55000 доларів США;

витребувати безпідставно набуте майно шляхом стягнення із ОСОБА_3 на її користь 1/2 частини грошових коштів в розмірі 27500 доларів США.

10 січня 2020 року ОСОБА_2 (відповідач за первісним позовом) звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, третя особа: ОСОБА_3 .

В обгрунтування поданого зустрічного позову зазначив, що 21.06.2014 року по 19.10.2019 року він перебував у шлюбі з відповідачкою. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4 .

Вказує, що він працював за кордоном, а відповідач мала робочу візу дружини працівника № 17537949 від 01.10.2018 в ОСОБА_6 , терміном на рік, працювала в Компанії Сілвер Ферн Фармс м. Парора Нова Зеландія сезонним працівником та за час своєї роботи у вказаній Компанії ОСОБА_1 отримала коштів на загальну суму 28000 новозеландських доларів, що по курсу НБУ станом на день подання позову становить 444584 грн. В шлюбі ОСОБА_1 відкладала їх спільні кошти на свій картковий рахунок.

Також, вказує ОСОБА_2 , у них був спільний картковий рахунок, на якому ним вкладено кошти в сумі 700 новозеландських доларів, що по курсу НБУ станом на день подання позову становить 11114,60 грн. і які були зняті позивачем.

Також в період перебування у шлюбі, за рахунок в тому числі і їхніх спільних коштів, батьки позивачки за адресою АДРЕСА_1 , перебудовують будинок. Вказана перебудова за придбання будівельних матеріалів ним оцінена у вартість самих матеріалів приблизно в сумі 10000 грн.

Крім того, за час шлюбу ним придбано у Новій Зеландії автомобіль FORD KUGA, 2015 року випуску, білого кольору, який на ринку України вартує близько 19400 доларів США, що на дату подачі позову становить 454 930,00 грн., який без його згоди і відома ОСОБА_1 продала іншим особам у ОСОБА_7 і не повернула отримані від продажу кошти.

Вважає, що зазначене вище майно підлягає поділу в рівних частках за кожним із подружжя.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.11.2019 року задоволено заяву про забезпечення позову (т.1 а.38,39).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.09.2020 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, третя особа ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності та витребування безпідставно набутого майна шляхом стягнення та їх об`єднано в одне провадження (т.3 а.59,60)

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2023 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову арешт, накладений ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09.01.2020 року на частину квартири АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_3 набула право власності на кошти, які були переведені їй як дарунок від сина ОСОБА_2 то позивачка ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися з вимогою, зокрема, про визнання недійсним договору дарування у відповідності до ч.2 ст.65 СК України та застосування наслідків недійсності правочину.

Також суд прийшов до висновку про те, що оскільки спір виник між колишнім подружжям з приводу розпорядження ОСОБА_2 спільним майном грошовими коштами, якими відповідач розпорядився на власний розсуд, без згоди позивачки, перерахувавши їх своїй матері, то вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 є безпідставними, а тому така є неналежним відповідачем.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд вказав, що відповідачем та його представником не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що сторони, за час спільного проживання набули у спільну сумісну власність грошові кошти в загальній сумі 28000 новозеландських доларів (заробітна плата ОСОБА_1 ), кошти, що містились на спільному картковому рахунку подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в сумі 700 новозеландських доларів, як і не надано доказів того, що вказані грошові кошти існують та знаходяться на відповідних рахунках на момент розгляду справи.

Суд прийшов до висновку, що сторони під час перебування в ОСОБА_7 розпорядилися цими коштами в інтересах сім`ї.

Також, за висновками суду, не надано доказів того, що сторони вкладали спільні кошти в розбудову будинку по АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить батькам ОСОБА_1 .

Щодо позовної вимоги про поділ автомобіля FORD KUGA, 2015 року випуску, білого кольору, вартістю 19400 доларів США, який на думку відповідача був відчужений позивачкою без його згоди, то суд встановив, що доказів відчуження автомобіля відповідачем не надано.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 23 серпня 2023 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Давигора С.А., вважаючи оскаржуване рішення необґрунтованим, незаконним, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, постановленим з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, просила скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2023 року в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення, яким первісний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що судом першої інстанції залишився поза увагою той факт, що відповідач не мав особистих коштів, набутих до укладення шлюбу, а грошові кошти у розмірі 55000 доларів США були зароблені сім`єю у шлюбі та спільною працею за час перебування в Новій Зеландії. При цьому, рахунок у банку, який використовував ОСОБА_2 був відкритий вже в період перебування в Новій Зеландії, а тому такі кошти, які перебували на банківському депозиті, є спільно нажитим майном подружжя, яке підлягає поділу.

Також апелянт вказує, що ОСОБА_1 не знала про здійснення ОСОБА_2 грошового переказу своїй матері, що свідчить про те, що своєї згоди на такий переказ вона не надавала.

Особа, що подала апеляційну скаргу, не погоджується з висновком суду першої інстанції, що здійснений ОСОБА_2 грошовий переказ ОСОБА_3 як дарунок родині, є договором дарування, оскільки такий переказ не мав форми правочину передбаченого законодавством.

Вважає, що у даному випадку, банком здійснено виключно розрахунково-касове обслуговування рахунків клієнта та проведено зарахування грошових коштів на відповідний рахунок фізичної особи.

Також скаржниця вважає, що нею обрано належний спосіб захисту порушеного права, який забезпечить реальне відновлення її порушеного права.

Відзиви на апеляційну скаргу

18 вересня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання, вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими та надуманими, просила суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Давигори С.А. залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2023 року без змін.

19 жовтня 2023 року до Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_2 , вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не грунтуються на вимогах законодавства, просив апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Давигори С.А. залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2023 року без змін.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 21.06.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 21.06.2014 року (т.1. а.8). після укладання шлюбу ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_9 .

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 19.09.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 21.10.2019 року (т.1. а.9 на звороті).

Як вбачається з копії закордонного паспорту ОСОБА_1 (т.1.а.10-13), починаючи з 28.11.2014 року їй відкрито візу до Нової Зеландії.

Як вбачається з копії закордонного паспорту ОСОБА_2 (т.1.а.14-18), починаючи з 01.07.2014 року йому відкрито візу до ОСОБА_5 .

Як вбачається з підтвердження працевлаштування (т.1. а.20) ОСОБА_10 на даний час працевлаштований фермою Сільвер Ферм Фармс Шіпміт ЛТД, та працює на овечій бойні ОСОБА_11 , починаючи з 10.08.2016 року.

Згідно листа Сільвер Ферм Фармс Лімітед від 01.11.2019 року (т.1. а.21), ОСОБА_12 була сезонним працівником на ОСОБА_13 у м. Парора, працювала згідно трудового договору у відділі охолодження. Дата початку роботи ОСОБА_14 23.02.2017 року. Період працевлаштування Анни 23.02.2017-11.05.2017; 27.07.2017-16.12.2017.

01.10.2018 року ОСОБА_1 схвалено робочу візу до Нової Зеландії. Дата початку візи 01.10.2018 року. Термін дії візи до 01.10.2019 року (т.1 а.23).

01.10.2018 року ОСОБА_2 схвалено робочу візу до Нової Зеландії. Дата початку візи 01.10.2018 року. Термін дії візи до 01.10.2019 року (т.1 а.24).

Згідно повідомлення ДВД (Податкове управління Нової Зеландії) від 03.01.2019 року, за податковий рік 2017/2018 ОСОБА_2 , проживаючий 1/58 ОСОБА_15 отримав валовий дохід в розмірі 60358,01 новозеландських доларів, з яких сплачено податків та зборів на суму 12790,11 новозеландських доларів (т.1 а.26 на звороті).

Згідно повідомлення ДВД (Податкове управління Нової Зеландії) від 03.01.2019 року, за податковий рік 2018/2019 рік ОСОБА_2 отримав валовий дохід в розмірі 53759,42 новозеландських доларів, з яких сплачено податків та зборів на суму 11759,55 новозеландських доларів (т.1 а.27 на звороті).

Згідно копії заяви про міжнародний грошовий переказ від 19.07.2019 року, ОСОБА_2 переказав своїй матері ОСОБА_3 55000 доларів США, як дарунок родині (т.1. а.19). Оригінал вказаної заяви оглянутий судом в судовому засіданні.

Як вбачається з довідки АТКБ «Приватбанк» (виписки за договором №б/н за період з 19.07.2019 року по 28.11.2019 року) від 05.05.2022 року, кошти в сумі 54715 доларів США були зараховані на рахунок ОСОБА_3 08.08.2019 року, а 10.08.2019 року кошти в сумі 54700 доларів США були зняті з рахунку (т.4 а. 178,179).

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , тому суд апеляційної інстанції переглядає справу лише в цій частині.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно положень ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 червня 2014 року. З метою працевлаштування, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відкрили робочі візи та переїхали до ОСОБА_5 .

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 19.09.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 21.10.2019 року.

Ще під час перебування у шлюбі, 19.07.2019 року, ОСОБА_2 переказав своїй матері ОСОБА_3 55 000 доларів США, як дарунок родині.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що оскільки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 19.07.2019 року був укладений договір дарування грошових коштів, то ОСОБА_3 не є особою, яка набула дані кошти безпідставно, у зв`язку з чим, за висновками суду, позивачкою за первісним позовом обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки такий не покликаний забезпечити поновлення її порушеного права.

Разом з тим, колегія суддів з такими висновками суду не погоджується з огляду на наступне.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів, як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину), які можуть бути такими, що передбачені, так і не передбачені актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами та правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

За ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Однак, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв`язку з наведеним, у будь-якому випадку необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (ст. 205 - 210, 640 ЦК України, ч.ч. 2-5, 7 ст. 180 ГК України тощо).

Зокрема, суд враховує, що не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо.

Водночас визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Проаналізувавши копію заяви про міжнародний грошовий переказ від 19.07.2019 року, колегія суддів не вбачає жодних підстав стверджувати, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, оскільки такий грошовий переказ не відповідає формі укладення договору дарування та його нотаріального посвідчення.

Будь-яких доказів, які б підтверджували, що вищенаведена сума грошових коштів переховувалася відповідачем з метою укладення в майбутньому договору дарування, матеріали справи не містять.

На переконання колегії суддів, в даному випадку, відбулось виключно розрахунково-касове обслуговування рахунків клієнта та проведено зарахування коштів на відповідний рахунок фізичної особи, а тому суд першої інстанції невірно визначив правову природу перерахування коштів та дійшов помилкового висновку про укладення таким шляхом договору дарування.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 55000 доларів США, які були набуті подружжям в період шлюбу; визнати за нею право власності на 1/2 частину грошових коштів в розмірі 55000 доларів США; витребувати у відповідачки ОСОБА_3 безпідставно набуте майно шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів в розмірі 27500 доларів США.

Оцінюючи відповідність обраного позивачкою способу захисту її прав та інтересів критеріям ефективності, суд звертає увагу, що предметом спору є поділ майна подружжя (грошових коштів), а результатом його вирішення є врегулювання майнових суперечок сторін та визначення їх правового становища щодо майна, яке є об`єктом поділу.

Ефективність вирішення спору в такому випадку досягається шляхом визначення остаточного правового становища спірного майна, оскільки право спільної сумісної власності у такому випадку припиняється. Обставини, якими обґрунтовується здійснення поділу майна (належність майна до об`єктів спільної сумісної власності), мають значення лише для обґрунтування та мотивування судового рішення.

У справах щодо поділу майна подружжя слід застосовувати такий спосіб захисту, який приведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

З позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 , заявляючи вимогу про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 55000 доларів США та визнання за нею права власності на частину вказаних грошових коштів, не ставить питання про їх стягнення з відповідача ОСОБА_2 , що в такому випадку, не призводить до реального та ефективного поновлення права ОСОБА_1 , адже, визнання за останньою права власності на 1/2 частину вказаних коштів породжує новий спір про стягнення цієї частини коштів з відповідача ОСОБА_2 .

Зважаючи на те, що позивачка не зверталась до суду з відповідним клопотанням про зміну позову, а суд позбавлений можливості самостійно змінювати позовні вимоги та виходити за їх межі, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності та витребування безпідставно набутого майна шляхом стягнення у зв`язку з неналежним способом захисту, який є неефективним та не призведе до реального поновлення порушеного права позивачки за первісним позовом.

Оскільки апеляційний суд не в повній мірі погоджується з мотивами ухваленого судом першої інстанції рішення в оскаржуваній частині, тому судова колегія вважає за необхідне змінити рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено: якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції розподілу не підлягають у зв`язку з тим, що по суті вирішення позовних вимог рішення суду від 12 червня 2023 року залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Давигори Світлани Анатоліївни задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2023 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності, витребування безпідставно набутого майна шляхом стягнення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - змінити в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко

/ повний текст постанови суду виготовлений 06 листопада 2023 року/