г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/3716/23
Номер провадження 2/213/1516/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2023 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Попова В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу № 213/3716/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що з 09.08.1988 року працює на підприємстві відповідача - у Криворізькій дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця». За період з 2017 року по 2021 рік перебувала у щорічних відпустках, користувалася правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, але підприємство в порушення умов п.3.1.14. Колективного договору на 2015 рік, що діяв також в наступних 2016-2021 роках, яким було визначено розмір допомоги на оздоровлення у розмірі 40 % тарифної ставки на момент надання допомоги, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати, посилаючись на внесення погоджених з профспілкою змін до Колективного договору, виплачувало таку допомогу не в повному обсязі, чим допускає тривале порушення прав працівників. На цей час відповідач має перед нею заборгованість у сумі 7210,25 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

На обґрунтування звернення з позовом до суду у встановлені законом строки, позивач посилається на норму п.1 Прикінцевих та перехідних положень КЗпП України, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVІD-19) строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Оскільки карантин на території України діяв по 30 червня 2023 року, вважає, що строк звернення до суду ним не пропущений.

Процесуальні дії у справі.

01.09.2023 позовна заява отримана судом.

06.09.2023 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

Заяви, клопотання.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, будь-яких заяв та клопотань від сторін не надходило.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Позивач з 09 серпня 1988 року працювала у Криворізькій дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на різних посадах, а з 28.02.2023 року і до цього часу працює агентом комерційним пункту концентрації обробки перевізних документів /а.с.13-14/, що не заперечується відповідачем.

Відповідно до п.3.1.14. Колективного договору на 2015 рік, схваленого конференцією трудового колективу Криворізькій дирекції залізничних перевезень 18.03.2015 року, дії якого продовжені відповідними постановами на 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, адміністрація зобов`язується при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги /а.с.20-22, 23-27/.

Спільною постановою керівника Криворізької дирекції залізничних перевезень і голови Криворізької територіальної профспілкової організації № П-5-8г/а від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» /а.с.28/.

Спільною постановою начальника Криворізької дирекції залізничних перевезень і голови Криворізької територіальної профспілкової організації № П-13-85г від 10.06.2021 року внесено зміни до колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень, зокрема п.3.1.14. викладено у новій редакції, згідно з якою при наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотківтарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року /а.с.29/.

Згідно з наданими позивачем розрахунковими листами у грудні 2017 року йому була виплачена матеріальна допомога у розмірі 2202,50 грн., у грудні 2018 року - 2401,25 грн., у грудні 2019 року 2627,50 грн., у грудні 2020 року 2837,50 грн., у листопаді 2021 року - 4540,00 грн., яка, як він вважає, виплачена не в повному обсязі /а.с.15-19/.

Доказів на підтвердження нарахування та невиплати допомоги на оздоровлення у іншому розмірівідповідачем суду не надано.

Зміст спірних правовідносин.

Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносини.

Норми права, які застосовує суд, та мотиви їх застосування.

Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст.22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. До структури заробітної плати входить: основна та додаткова заробітна плата, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч.3 ст.2).

Згідно зі ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Відповідно до ст.18 КЗпП України, ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно з частиною другою цієї статті, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

За нормою ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу - 1600 грн., з 1 травня - 1684 гривні, з 1 грудня - 1762 гривні; а отже, 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив за періодами - 2000 грн., 2105 грн. та 2202,50 грн. відповідно.

Згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата по Україні становила 3723 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць - 1762 грн., з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня; тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив відповідно 2205,50 грн., 2301,25 грн. та 2401,25 грн.

Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» була встановлена мінімальна заробітна плата по Україні на рівні 4173 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, складав 1921 грн., з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні; отже 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив відповідно 2401,25 грн., 2508,75 грн. та 2627,50 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений з 1 січня 2102 грн., з 1 липня - 2197 грн., з 1 грудня 2270 грн., отже 125 відсотків від цього показника становить відповідно 2627,50 грн., 2746,25 грн. та 2837,50 грн. Мінімальна заробітна плата по Україні з 1 січня - 4723 грн., з 1 вересня 5000 грн.

Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлено показник мінімальної заробітної плати по Україні з 1 січня 2021 року - 6000 грн., з 01 грудня 2021 року - 6500 грн.; прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня - 2270 грн.; з 1 липня - 2379 гривень; 01 грудня - 2481,00 грн. Отже 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, з січня 2837,50 грн., з липня - 2973,75 грн., у грудні 2021 року - 3101,25 грн.

Висновок суду.

Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено наступне.

Позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію Витягу з Колективного договору на 2015 рік, розрахунки заробітної плати, згідно з якими сумарний розмір виплаченої йому матеріальної допомоги у 2017-2021 роках становить 14608,75 грн.

Будь-яких доказів на спростування цього відповідачем суду не надано.

Щодо позовних вимог про стягнення недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення.

Суд вважає, що прийняття Закону України № 1774-VІІІ не створює юридичних наслідків та перешкод для застосування п.3.1.14. Колективного договору в частині виплати працівникам підприємства відповідача допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається виключно Колективним договором.

При цьому, суд враховує, що нормою ст.58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, і приходить до висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, не мають зворотньої сили.

Тобто, до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, мають застосовуватися умови Колективного договору.

Згідно з п.1.4. наданого позивачем Колективного договору на 2015 рік, пролонгованому на 2017-2021 роки, необхідні зміни і доповнення до колективного договору можуть вноситися за взаємною домовленістю сторін, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові і соціально-економічні інтереси працівників, які встановлено чинним законодавством та колективним договором, і затверджуються на спільному засіданні керівництва дирекції і президії Теркому, а всі інші - на конференції трудового колективу.

Передбачене Колдоговором положення щодо внесення змін до нього, кореспондується з нормою ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди», якою визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Таким чином, суд вважає, що застосування адміністрацією відповідача замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» і подальше внесення змін до пункту 3.1.14. Колективного договору є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством, оскільки, як зазначено вище, на момент внесення змін, мінімальна заробітна плата по Україні була значно більшою ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, і навіть дещо більшою за 2 прожиткових мінімуми для працездатних осіб у 2021 році.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці.

Отже, суд погоджується з наведеним позивачем розрахунком і вважає, що сума недоплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 по 2021 роки включно становить 7210,25 грн.: (3200 2202,50) + (3723 2401,25) + (4173 2627,50) + (4723 2837,50) + (6000 4540,00).

Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо застосування строків позовної давності.

Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позивач просив врахувати, що згідно з п.1 Прикінцевих положень КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби строки, визначені ст.233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину. Оскільки з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин, який неодноразово продовжувався, і був відмінений постановою КМУ від 27.06.2023 року № 651 з 24.00 год. 30 червня 2023 року, то вона, звернувшись до суду з позовом 01 вересня 2023 року, не пропустила строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Оскільки матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, до позовних вимог щодо спірних правовідносин застосовуються скорочені строки позовної давності, встановлені нормами ст.233 КЗпП України.

Так, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП (із змінами, внесеними Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Водночас, на підставі п.1 Прикінцевих положень КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який неодноразово продовжувався, і був відмінений постановою КМУ від 27.06.2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 24.00 год. 30 червня 2023 року.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Отже, суд погоджується з позивачем, що строки звернення до суду за вирішенням трудового спору нею не було пропущено, оскільки з вимогою про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 року по 19 липня 2022 року вона мала право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком, а з 19 липня 2022 року протягом 3-х місяців з дня відміни карантинних обмежень, тобто з 30 червня 2023 року по 30 вересня 2023 року. Позивач звернулась з позовом до суду 01 вересня 2023 року.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнений, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави підлягає у розмірі 1073,60 грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов до наступного.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано ордер адвоката № 1221558, копію договору про надання правової допомоги № 17/08 від 17.08.2023 року, Акт № 1 про надання правової допомоги від 17.08.2023 року, відповідно до якого адвокатом були надані позивачу послуги: усна консультація щодо підстав звернення до суду на суму 500,00 грн. та складення позовної заяви, аналіз судової практики, копіювання документів на суму 2000,00 грн., квитанцію № 3253963 від 17.08.2023 року на суму 2500,00 грн. /а.с.36-44, а тому суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, яка їх понесла.

Відповідно до ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 19, 23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 7210 (сім тисяч двісті десять) грн. 25 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 (одна тисяча сімдесят три) грн.. 60 коп.

Відповідно до ч.1 ст.430 ЦПК України допустити рішення до негайного виконання в межах суми платежів за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - Брижата Людмила Платонівна, адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», , юридична адреса: м. Київ, вул. ЕЖИ ГЕДРОЙЦЯ, 5.

Повне судове рішення складено та підписано 06 листопада 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Попов