Справа № 297/2062/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ЗУБАШКОВА М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 297/2062/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду від 25 листопада 2021 року, головуючий суддя Ільтьо І.І., -

встановив:

30.08.2021 ОСОБА_1 пред`явила зазначений позов до ОСОБА_2 мотивуючи таким.

Рішенням Берегівського районного суду від 07.04.2016 у справі № 297/295/16-ц, що набрало законної сили 05.05.2016, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки заборгованість у сумі 496596,00 грн і судовий збір у сумі 4965,96 грн, разом 501561,96 грн.

11.05.2016 держвиконавцем Берегівського РВ ДВС було відкрито виконавче провадження № 51070925 на виконання вказаного рішення суду, ОСОБА_2 як боржник у виконавчому провадженні повинна була добровільно виконати рішення суду у строк до 17.05.2016, однак, не зробила цього досі.

Під час виконавчого провадження позивачкою та держвиконавцем вживалися заходи для примусового стягнення боргу за рахунок майна боржника. Так, 18.05.2016 був накладений арешт на все майно боржника та був оголошений у розшук його транспортний засіб. Ухвалою Берегівського районного суду від 30.09.2016 у справі № 297/295/16-ц визнано нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 спільною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у рівних частках, виділено належну ОСОБА_2 1/2 частку із спільного майна подружжя з метою звернення на неї стягнення, а ухвалою цього ж суду від 18.10.2017 таке стягнення було звернено з метою виконання виконавчого листа, виданого у справі № 297/295/16-ц.

Проте, 13.11.2017 ОСОБА_3 за згодою ОСОБА_2 відчужив своє право власності на 1/2 частку в нежитловій будівлі по АДРЕСА_1 дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що змусило позивачку судовим порядком поставити питання про визнання цього договору недійсним як фраудаторного.

Рішенням Берегівського районного суду від 03.12.2019 у справі № 297/719/18, що набрало законної сили 25.01.2021, договір був визнаний недійсним, записи про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 і ОСОБА_5 були скасовані.

Втім 01.06.2021 подружжя ОСОБА_6 знову подарувало це своє спільне майно сину ОСОБА_7 , позивачка була вимушена оспорити і цей договір судовим порядком.

Отже, відповідачка ОСОБА_2 ухиляється від сплати заборгованості, яка у неї існує перед позивачкою з 05.05.2016 в сумі 501561,96 грн.

Відповідно до ст. 625 ч.ч. 1, 2 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідальність боржника, передбачена ст. 625 ЦК України, застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо їх виконання порушується, в тому числі, й до тих, що виникли з рішення суду (невиконання рішення суду про стягнення коштів).

Виходячи з викладених вище обставин та з обов`язковості чинного судового рішення позивачка вправі вимагати стягнення на свою користь із відповідачки 3% річних та інфляційних втрат за весь період прострочення сплати заборгованості за рішенням Берегівського районного суду від 07.04.2016 у справі № 297/295/16-ц з моменту набрання ним законної сили до моменту повного погашення боргу.

За період з 05.05.2016 до 05.07.2021 нараховані 3% річних на суму 501561,96 грн становлять 77762,90 грн, а за період з травня 2016 року до травня 2021 року інфляційні втрати з суми боргу 501561,96 грн становлять 255595,49 грн.

Посилаючись на ці обставини, позивачка ОСОБА_1 просила стягнути на її користь із ОСОБА_2 3% річних за період з 05.05.2016 до 05.07.2021 у сумі 77762,90 грн та інфляційні втрати за період з травня 2016 року до травня 2021 року в сумі 255595,49 грн. Судові витрати просила покласти на відповідачку.

Рішенням Берегівського районного суду від 25.11.2021 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за період з 05.05.2016 до 05.07.2021 у сумі 77762,90 грн та інфляційні втрати за період з травня 2016 року до травня 2021 року в сумі 255595,49 грн, а також стягнуто з відповідачки судовий збір у сумі 3333,60 грн в дохід держави.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з того, що відповідачка тривалий час свідомо ухилялася від виконання грошового зобов`язання, діяла на шкоду кредитору, прострочила виконання зобов`язання, внаслідок чого у позивачки виникли обґрунтовані підстави для покладення на відповідачку фінансової відповідальності за увесь період прострочення виконання зобов`язання.

Відповідачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мензак Ю.Ю., оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване, оскільки суду належало застосувати позовну давність, про що просила відповідачка, та відмовити в задоволенні вимог позивачки за спливом позовної давності.

Грошове зобов`язання відповідачки перед позивачкою мало бути виконане до травня 2015 року, а рішення суду про стягнення грошових коштів набрало законної сили 05.05.2016.

Зважаючи на те, що позивачка звернулася до суду після спливу позовної давності за основним зобов`язанням, вимоги, що випливають зі ст. 625 ЦК України, не могли бути задоволені, оскільки були пред`явлені після спливу позовної давності за основним зобов`язанням.

ОСОБА_2 не сплачувала позивачці ніяких платежів на виконання свого зобов`язання і не переривала перебіг позовної давності, наведені з цього приводу в рішенні суду міркування безпідставні.

Дії позивачки, що вживалися нею для стягнення боргу, не переривали позовну давність, крім того, вона не мала перепон для звернення до суду раніше з вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Сторона просить рішення суду скасувати, застосувати позовну давність та відмовити в позові.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, оглянувши цивільні справи № 297/295/16-ц і № 297/719/18, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог, із наведених ним підстав, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч. 1 ЦПК України). Доводи апеляційної скарги зводяться до необхідності застосування в спорі позовної давності та відмови в позові внаслідок її пропущення, відтак інші пов`язані факти і обставини апеляційний суд бере до уваги остільки, оскільки це необхідно для розгляду апеляції.

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 1, 2, 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних і процесуальних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними правами не допускається;

сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність, змагальність сторін, які на свій розсуд розпоряджаються та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України та іншого законодавства щодо грошових зобов`язань, виконання рішення суду та позовної давності в редакції, чинній на час їх виникнення.

Рішенням Берегівського районного суду від 07.04.2016 у справі № 297/295/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору розписки від 19 березня 2015 року, стягнення подвійного розміру позовних вимог та стягнення моральної шкоди:

первісний позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 496596,00 грн, а також судовий збір у розмірі 4965,96 грн; у решті вимог первісного позову відмовлено;

у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору, стягнення подвійного розміру позовних вимог та стягнення моральної шкоди відмовлено (а.с. 20-23, а.с. 86-89 т. 1 справи № 297/295/16-ц, посилання в мережі Internet на Єдиний державний реєстр судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/57857048).

За обставинами справи ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимогу про стягнення неповернених за договором позики (розпискою) від 19.03.2015 коштів у сумі 20000,00 дол. США (еквівалент 496596,00 грн), оскільки зобов`язання не було виконане у встановлений строк до травня 2015 року. Це рішення суду згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 05.05.2016, реєстр, а також матеріали справи № 297/295/16-ц не містять відомостей про оскарження рішення Берегівського районного суду від 07.04.2016.

Конституцією України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обов`язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 14 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (у редакції на час ухвалення судом рішення про стягнення боргу), що відповідає положенням ст. 18 редакції цього Кодексу, чинної з 15.12.2017.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (ст. 368 і ст. 431 ЦПК України відповідних редакцій ЦПК України). Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), сукупністю дій визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законами України та іншими нормативно-правовими актами, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV), що був чинним до 05.10.2016, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016). Дії, що вчиняються під час виконавчого провадження, є за своєю правовою природою процесуальними, що окрім змісту відповідного законодавства підтверджується й правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України у ряді справ (постанова від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, постанова від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, постанова від 30.03.2016 у справі № 6-2411цс15 та ін.) та практикою Верховного Суду.

05.05.2016 на виконання рішення Берегівського районного суду від 07.04.2016 у справі № 297/295/16-ц був виданий виконавчий лист, який 11.05.2016 був пред`явлений до примусового виконання і за яким 11.05.2016 державним виконавцем органу ДВС Берегівського райуправління юстиції було відкрито виконавче провадження № 51070925 (а.с. 25-27, а.с. 110-113 т. 1 справи № 297/295/16-ц).

Отже, дії, спрямовані на виконання рішення суду, почали вчинятися стягувачем невідкладно. Боржник добровільно рішення суду не виконував. У рамках виконавчого провадження № 51070925 вживалися заходи, необхідні для примусового стягнення боргу за рахунок майна боржника, в тому числі, майно боржника було арештоване, було оголошено заборону його відчуження, а ухвалою Берегівського районного суду від 30.09.2016 у справі № 297/295/16-ц, з урахуванням ухвали цього ж суду від 12.10.2018 про виправлення описки в ухвалі суду, за клопотанням держвиконавця Відділу ДВС Берегівського РУЮ визнано 1/2 частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що належить їм на праві власності у рівних частках; виділено 1/4 частку ОСОБА_2 із спільного майна подружжя, а саме 1/2 частини нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою звернення на неї стягнення в рамках виконавчого провадження №51070925 (а.с. 30-33, 36-37, а.с. 139-140 т. 1, а.с. 22-23 т. 2 справи № 297/295/16-ц, https://reyestr.court.gov.ua/Review/61919259, https://reyestr.court.gov.ua/Review/77187475).

Ухвалою Берегівського районного суду від 18.10.2017 у справі № 297/295/16-ц за поданням заст. начальника Берегівського РВ ДВС звернуто стягнення на 1/2 частку нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , з метою виконання виконавчого листа № 297/295/16-ц, виданого 05.05.2017 Берегівським районним судом (а.с. 34-35, а.с. 199-200 т. 1 справи № 297/295/16-ц, https://reyestr.court.gov.ua/Review/69630809).

Незважаючи на такі обставини, обов`язок сплатити на користь ОСОБА_1 кошти та виконати чинне рішення суду, з якими боржник ОСОБА_2 безспірно була обізнана, ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_2 подарував своїм дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_4 1/2 частку нежитлової будівлі (магазину) по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 13.11.2017 приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мацолою І.В. за реєстровим № 5388 (згода ОСОБА_2 посвідчена цим же нотаріусом 13.11.2017), внаслідок чого право власності на це нерухоме майно було 13.11.2017 зареєстровано за обдарованими (по 1/4 частці у праві власності) (а.с. 12-21 т. 1, а.с. 20-23 т. 2 справи № 297/719/18).

Це змусило кредитора ОСОБА_1 пред`явити 10.04.2018 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Мацоли Ігоря Володимировича про визнання договору недійсним як вчиненого на шкоду кредитору, з метою приховуванням майна, за рахунок якого може бути виконане рішення Берегівського районного суду від 07.04.2016 у справі № 297/295/16-ц (а.с. 8-11 т. 1 справи № 297/719/18).

Рішенням Берегівського районного суду від 03.12.2019 у справі № 297/719/18, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 25.01.2021, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним договір від 13.11.2017, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яким відчужено спільне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 1/2 частки нежитлової будівлі АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мацолою І.В.; скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності № 23324215 та № 23324342 (а.с. 52-55, а.с. 31-34, 108-114 т. 2 справи № 297/719/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/86749305, https://reyestr.court.gov.ua/Review/94654593).

Закарпатський апеляційний суд у постанові від 25.01.2021 вказав, зокрема, що:

поза розумним сумнівом погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час виконавчого провадження по примусовому стягненню з ОСОБА_2 коштів, виділення частки у спільному майні подружжя та звернення на неї стягнення, вона разом із чоловіком ОСОБА_3 заздалегідь відчужили спірне майно подружжя своїм дітям, перешкодивши таким чином виконанню рішення суду від 07.04.2016, що свідчить про те, що договір від 13.11.2017 було укладено не з метою реального переходу права власності до їх дітей, а з метою недопущення звернення стягнення на це майно для виконання рішення суду, яке набрало законної сили;

при укладенні 13.11.2017 оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених указаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання такого майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , де подружжя ОСОБА_6 увела в оману і нотаріуса щодо належності дарувальнику 1/2, а не 1/4 частини даної будівлі, а тому місцевий суд обґрунтовано визнав цей правочин недійсним, а відтак умотивовано і скасував одночасно відповідні записи в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності № 23324215 та № 23324342 за ОСОБА_4 і ОСОБА_5 по 1/4 частині за кожним цієї спірної будівлі.

З рішення Берегівського районного суду від 10.02.2022 у справі № 297/178/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Берегівського нотаріального округу Мирончук Оксани Василівни, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Берегівський РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання договору недійсним, відновлення попереднього становища та стягнення моральної шкоди вбачається, що:

ОСОБА_3 після набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсним договору дарування на користь дітей боржника знову 01.06.2021 уклав договір дарування на користь знову ж таки свого сина ОСОБА_5 , який був стороною попереднього договору дарування, що визнаний недійсним;

на підставі зазначеного договору дарування від 01.06.2021 за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 1/2 частку у праві власності на нежитлову будівлю на АДРЕСА_1 , загальною площею 612 кв. м (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.06.2021 року, індексний номер 58483476);

суд:

визнав недійсним договір дарування від 01.06.2021, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яким відчужене спільне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 1/2 частки нежитлової будівлі АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В. за реєстровим № 1337;

відновив становище, яке існувало до порушення, та скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук О.В. 01.06.2021, індексний номер 58483476, та запис про право власності № 42261190;

стягнув солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн (https://reyestr.court.gov.ua/Review/105769787).

Провадження в справі № 297/178/22 було відкрито ухвалою судді Берегівського районного суду від 11.01.2022, рішення суду від 10.02.2022 не набрало законної сили, оскільки оскаржене ОСОБА_2 , ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 13.09.2022 відкрито апеляційне провадження, яке наразі не завершене (https://reyestr.court.gov.ua/Review/104265204, https://reyestr.court.gov.ua/Review/106204576).

Таким чином, з моменту набрання 05.05.2016 законної сили рішенням Берегівського районного суду від 07.04.2016 у справі № 297/295/16-ц і до моменту пред`явлення позову в справі, що розглядається (30.08.2021), боржник ОСОБА_2 не виконала рішення суду, не сплатила на користь стягувача ОСОБА_1 борг, загальна сума якого відповідно до рішення суду становить 501561,96 грн. Стягувач діяв правомірно та вживав своєчасних і залежних від нього заходів для реального виконання рішення суду, стягнення боргу, тоді як боржник тривалий час систематично діяв явно недобросовісно, на шкоду стягувачу, всіляко ухиляючись від виконання рішення суду, від сплати боргу, в тому числі, виводячи з майнової маси, за рахунок якої могло б бути виконане рішення суду, нерухоме майно.

У тексті постанови ст. держвиконавця органу ДВС Берегівського райуправління юстиції Шевері В.Й. від 11.05.2016 про відкриття виконавчого провадження № 51070925 міститься ідентифікатор доступу: 39А12БА5577Б (а.с. 27), з використанням якого є доступною інформація про це виконавче провадження за посиланням на Автоматизовану систему виконавчого провадження https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors, де міститься постанова заст. начальника Берегівського Відділу ДВС у Берегівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Кіндрата В.М. від 20.09.2022 про закінчення виконавчого провадження на підставі заяви ОСОБА_1 , завіреної приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу О.В. Мирончук за реєстровим № 2698 від 26.09.2022, про погашення боргу в повному обсязі, а також у зв`язку зі стягненням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Отже, рішення Берегівського районного суду від 07.04.2016 у справі № 297/295/16-ц було виконане тільки 26.09.2022.

Ані ОСОБА_1 від позову, ані ОСОБА_8 від апеляційної скарги в справі, що розглядається, не відмовлялися, заяви у зв`язку з проведенням розрахунку на виконання рішення Берегівського районного суду від 07.04.2016 у справі № 297/295/16-ц апеляційному суду не подавали.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів, інших правочинів та інших юридичних фактів; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п.п. 1, 4, ч. 5 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 610, 614, 622-624 ЦК України, цивільні права та обов`язки повинні належно виконуватися; кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов`язання боржником, відшкодування збитків.

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Наявність підстави для виникнення боргу, збитків, пред`явлених до стягнення, їх розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання, завдала збитків (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За правилами ЦК України про строки та позовну давність:

перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253);

позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256);

загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст. 257);

перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила;

за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання;

за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання; якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ст. 261 ч.ч. 1, 5);

перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку;

позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач;

після переривання перебіг позовної давності починається заново (ст. 264 ч.ч. 1, 2, 3);

особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності;

заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності;

позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення;

сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові;

якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст. 267 ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі № 922/175/18 і в ряді інших постанов виклали правову позицію про те, що:

формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу;

нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові;

правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення;

разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність;

аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу);

сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України);

оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення;

вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат;

зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому … дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням, і є датою, коли зобов`язання … за … договором припинилося;

помилковим є висновок … про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення … заборгованості;

стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Позивачка ОСОБА_1 на обґрунтування своїх вимог надала суду два розрахунки нарахувань, передбачених ст. 625 ч. 2 ЦК України, з бази нарахування у 501561,96 грн:

3% річних за період з 05.05.2016 по 05.07.2021 (1888 днів) за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка - 3] / 100% : 365 днів ? [Кількість днів], за якою сума 3% річних за цей період склала 77762,90 грн;

інфляційні втрати за період з травня 2016 року по травень 2021 року за формулою: [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу], за якою за сукупним індексом інфляції за період у 150,96 сума інфляційних втрат склала 255595,49 грн (а.с. 12-15);

3% річних за період з 01.09.2018 по 30.08.2021 (1095 днів) за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка - 3] / 100% : 365 днів ? [Кількість днів], за якою сума 3% річних за цей період склала 45099,27 грн;

інфляційні втрати за період з вересня 2018 року по серпень 2021 року за формулою: [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу], за якою за сукупним індексом інфляції за період у 122,22 сума інфляційних втрат склала 111446,85 грн (а.с. 103-105).

Розрахунки відповідачкою ОСОБА_2 не заперечувалися та не спростовувалися по суті, однак, вона заявила про застосування позовної давності вважаючи, що така спливла повністю щодо всіх заявлених позивачкою ОСОБА_1 вимог, оскільки грошове зобов`язання мало бути виконане до травня 2015 року, рішення суду про стягнення боргу набрало законної сили 05.05.2016, на момент пред`явлення позову зобов`язання не було виконане, позов про відшкодування гарантій, передбачених ст. 625 ЦК України, має заявлятися в межах позовної давності, тоді як він був пред`явлений після спливу трирічного строку давності (а.с. 91). Така позиція відповідачки помилкова.

Із пред`явленням 05.02.2016 у справі № 297/295/16-ц позову ОСОБА_1 перервала перебіг позовної давності за вимогами, що виникли з договору позики від 19.03.2015. Із набранням законної сили рішенням суду в цій справі стягувач ОСОБА_1 невідкладно отримала виконавчий лист і пред`явила його до примусового виконання, виконавче провадження № 51070925 було відкрите 11.05.2016 і тривало до дня його закінчення 20.09.2022 (рішення не виконувалося боржником шість із половиною (!) років).

Враховуючи невиконання боржником ОСОБА_2 добровільно рішення суду про стягнення боргу та вчинення перешкод у його фактичному стягненні кредитор ОСОБА_1 вимушена була як вживати заходів у виконавчому провадженні задля примусового стягнення боргу, так і ще пред`являти додаткові позови, спрямовані на стягнення боргу, забезпечення наявності у боржника майнової маси, необхідної для погашення боргу в тому числі за рахунок такого майна. За наявності чинного рішення суду про стягнення боргу визнання боржником цього боргу не потребується, позаяк ідеться вже лише про виконання рішення суду та фактичну сплату присудженого.

Виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення коштів закінчується, зокрема, фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (ст. 49 ч. 1 п. 8 Закону № 606-XIV, ст. 39 ч. 1 п. 9 Закону № 1404-VIII). За обставин, коли рішення суду про стягнення боргу набрало законної сили і на його примусове виконання триває виконавче провадження, для кредитора (стягувача), який реалізував своє право на стягнення судовим порядком боргу і здійснює примусове виконання рішення суду, розраховує на виконання рішення в рамках виконавчого провадження, про сплив позовної давності щодо стягнення боргу ітися не може.

Водночас у таких правовідносинах можуть виникати підстави для відповідальності боржника за несвоєчасне виконання (прострочення) грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ч. 2 ЦК України, як це має місце в справі, що розглядається. Прострочення боржника в цьому разі є таким, що триває, тож кредитор, право якого порушене, вправі пред`явити до боржника вимогу про стягнення процентів річних та інфляційних нарахувань, яка, втім може бути задоволена лише в межах трирічної (за загальним правилом) позовної давності, якщо відповідач зробив заяву про позовну давність до винесення судом рішення.

Виходячи з викладеного, позивачка ОСОБА_1 мала передбачені законом підстави для пред`явлення вимог про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 трьох процентів річних та інфляційних нарахувань відповідно до ст. 625 ЦК України, проте, зважаючи на зроблену під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачкою заяву про застосування позовної давності ці вимоги підлягають задоволенню в межах трирічної позовної давності, що передувала пред`явленню позову.

За період з 31.08.2018 по 30.08.2021 включно (1096 днів), з урахуванням 366 днів у 2020 році, 3% річних становлять 45140,58 грн, за період з вересня 2018 року по серпень 2021 року інфляційні втрати (сукупний індекс інфляції за період 1,22950940) становлять 115113,18 грн, разом 160253,76 грн.

Відтак на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4 ЦПК України апеляцію відповідачки слід задовольнити частково, рішення суду, який припустився помилки в застосовуванні норм матеріального права щодо позовної давності, змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції постанови апеляційного суду, а резолютивну частину рішення по суті спору виклавши в редакції, яка передбачає часткове задоволення позову, стягнення з відповідачки на користь позивачки 160253,76 грн, із яких: 3% річних 45140,58 грн, інфляційні втрати 115113,18 грн, відмову в решті вимог і залишення в іншій частині апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 367 ч. 1, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково,

рішення Берегівського районного суду від 25 листопада 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції постанови апеляційного суду, а резолютивну частину рішення по суті спору виклавши в такій редакції:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , 160253,76 грн (сто шістдесят тисяч двісті п`ятдесят три гривні 76 коп.), із яких: три відсотки річних 45140,58 грн, інфляційні втрати 115113,18 грн.

У задоволенні інших вимог позову відмовити.».

В іншій частині апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду від 25 листопада 2021 року залишити без задоволення.

За результатом розгляду справи змінити розподіл витрат із оплати судового збору, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді:

першої інстанції, стягнувши на користь держави з:

ОСОБА_1 1731,04 грн;

ОСОБА_2 1602,54 грн;

апеляційної інстанції, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2596,71 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 31 жовтня 2023 року.

Судді