н/п 2/490/522/2023 Справа № 490/8293/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
Рішення

Іменем України

26 жовтня 2023 рокум. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А.,при секретарі Поздянкову Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

01.11.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користування земельною ділянкою площею 37 кв.м. під навісом до магазину по АДРЕСА_1 шляхом знесення (демонтажу) прибудови (навісу) до магазину; скасувати державну реєстрацію від 11.07.2019 року права власності та припинити за відповідчаем право власності на об`єкт не житлової нерухомості , що складається з магазину літер А-1, загальною площею 23,5 кв.м., літер Б-1 навіс за адресою АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову посилалися на те, що Комісією з упорядкування розміщення об`єктів торгівлі та сфери послуг на території ОСОБА_2 проведено обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 , якою встановлено, що впритул до магазину за цією адресою зведена споруда, обшита залізом. Встановлено, що власником об`єкта є ОСОБА_1 , опис об`єкта , магазин літер А-1, навіс літера Б-1. Вказана споруда розташована без документів на право користування земельною ділянкою, без визначення місця її розташування у зв`язку з відсутністю паспорта прив`язки, що суперечить наказу Мінрегіону від 21.10.2011 № 244, атакож порушуються вимоги ДБН В2.2-23:2009 (щодо планувального розриву до сусідніх будівель та споруд) та ДБН Б.2.2-12:2019 (протипожежної відстані не витримано).

З аналізу документів, на підставі яких за відповідачкою було зареєстровано право власності, було встановлено, що відсутня підстава для реєстрації навісу літер Б-1 оскільки відповідних рішень компетентними органами та технічної документації не приймалося та не видавалося. Вказані документи є підставою виникнення права власності за ОСОБА_1 виключно на 23,6 кв.м. магазину.

В управлінні земельних ресурсів Миколаївської міської ради відсутня інформація стосовно передачі у власність або користування земельної ділянки за вищевказаною адресою. Дозволу на проектування та розміщення прибудови в установленому законом порядку не надавалося.

А тому, очевидним є той факт, що прибудова до магазину за вказаною адресою є самовільною та займає земельну ділянку, площею 37 кв.м. , яка їй у користування не надавалася, що підтверджується Актом обстеження земельної .Отже фактично відбулось незаконне будівництво прибудови із зайняттям земельної ділянки територіальної громади м. Миколаєва, а в подальшому власність на вказану прибудову була незаконно зареєстрована за відповідачем, що свідчить про внесення останньою недостовірних даних.

Таким чином, сукупність наведених норм та обставин свідчать про те, що дана земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Миколаєва, будь яким особам у власність чи/або користування для будівництва прибудови за вказаною адресою не надавалась, тобто прибудова є самочинною на землях територіальної громади м. Миколаєва . За атаого, ефективним способом захисту порушених прав позивача , зважаючи на те, що до самовільного будівництва відповідачкою прибудови така земельна ділянка не було забудована, є усунення перешкод ММр у корситуванні ділянкою , загальною площею 37 кв.м., шляхом демонтажу такої прибудови.

Оскільки, наявність реєстрації речових прав на даний самочинно прибудований об`єкт - навіс літер Б-1 порушує права та законні інтереси територіальної громади м. миколаєва як власника земельної ділянки, на якій розташована ця споруда (прибудова), оскільки перешкоджає здійсненню повноважень щодо володіння, користування та розпорядження відповідною земельною ділянкою та створює умови для її незаконного використання відповідачем, просить суд задовольнити даний позов і вчастині скасування такої державної реєстрації, що відповідатиме також ефективному способу захисту та відновлення порушених прав власника зеемльної ділянки.

В січні 2022 року надійшов відзив на позов, в якому заперечують проти позову в повному обсязі. В обгрунтування заперечень представник позивача адвокат Кошевенко-Писарєва В.А. посилалася на те, що відповідачка у 2011,2020 та 30.11.2021 року зверталася до ММР з питанням передачі в оренду земельної ділянки, площею 37,2 кв.м. біля магазину, проте питання досі перебуває на розгляді. В 1998 році ММр передала відповідачці в оренду земельну ділянку, площею 33 кв.м. для обслуговування магазину строком на 50 років, а в подальшому в 2009 році надала дозвіл на розміщення намету біля магазину.

Представником позивача наддано відповідь на відзив, в якому заперечують наведені відповідачем обставини. Так, в обгрунтування позову зазначають, що посилання відповідачки на Договір оренди є недоречними, оскільки за цим договором передана земельна ділянка для обслуговування магазину в межах існуючої будівлі без права забудови. На теперішній час цій земельній ділянці надано відповідний кадастровий номер та згідно даних ортофотоплану ГІС ММР та топографічної основи на ній знаходиться капітальна будівля кафе, впритул до якої і розташована спірна прибудова. Отже ця прибудова розміщена відповідачем протиправно без будь-яких прав на землю, її розміщення взагалі суперечить чинному законодавству. Також ззанаачє, що питання про передачу земельної ділянки площею 37 кв.м. в оренду відповідачці дійсно перебувало на розгляді, проте не на підставі заяви від 30.11.2021 року, а на підставі її заяви від 09.02.2022 року , проте вже підготовлено висновок про відмову у наданні дозволу. При цьому є очевидним, що вона намагалася отримати в оренду саме ділянку під спірною прибудовою, адже, як стверджує у відзиві позивачка, право оренди на 33 кв.м. вже в неї існує на законних підставах. До того ж, вже в грудні 2021 року це питання не було погоджено Департаментом архітектури та містобудування ММР. Отже, на час розгляду справи у відповідачки, як і раніше, відсутні будь-які права на спірну земельну ділянку, до того звертає увагу суду на те, що такі звернення відповідачки були подані до ММР вже після звернення останньою до суду з вказаним позовом.

Також незрозумілим є посилання відповідача на наданий дозвіл від 30.09.2009 року для розміщення намету поблизу магазину. Так, цей дозвіл не надав жодних прав на забудову спірної земельної ділянки, дозволяв лише розміщення 4-х столиків. Крім того, дію дозволів на теперішній час скасовано в зв`язку з втратою чинності відповідного порядку їх надання.

Також звертають увагу суду на те, що в правовстановлювальних документах відповідача зазначено лише про приміщення магазину, площею 23.,6 кв.м. без жодних навісів чи прибудов , цей навіс зазначено лише у Технічному паспорті, що не є правовстановлювальним документом що свідчить про невідповідність відомостей, зазначених у Державному реєстрі дійсним правовстановлюючим документам ОСОБА_1 , що свідчить про протиправність здійснення державної реєстрації права власності, а отже вона має бути скасована судом.

Ухвалою суду від 05.11. 2021 рокусправу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання .

Ухвалою суду від 03.11.2021 року заяву Миколаївської міської ради про забезпечення позову по справі за позовною заявою Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користування земельною ділянкою задоволено.

Накласти обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно магазин, загальною площею 23,5 кв.м., опис: літ. А-1 магазин; літ. Б-1 навіс, за адресою: по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), що належить на праві приватної власності ОСОБА_1

24.12.2021 року представником позивача подана заява про долучення додаткових доказів.

04.01.2022 року представником відповідача подано відзив на позов з додатковими доказами.

Підготовче засідання було відкладено на 12.04.2022 року в зв`язку з неявкою сторін.

Вказана справа перебувала в провадженні судді Центрального районного суду м.Миколаєва Саламатіна О.В.

Згідно Розпорядження в.о. керівника апарату суду від 06.06.2022 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи" в зв`язку з увільненням від виконання обов`язків судді Саламатіна О.В. на час мобілізації - справу передано на повторний розподіл справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2022 року дану справу розподілено на суддю Гуденко О.А. та передано останній в зв`язку з особливостями роботи суду у воєнний час - 29 червня 2022 року.

Ухвалою судді Гуденко О.А. від 07.07.2022 року прийнято до провадження справу за вказаним позовом та у зв`язку з великою навантаженістю, призначити підготовче засідання у справі на 17.11.2022 року .

Ухвалою суду від 17 листопада 2022 року закрито підготовче провадження у справі та у зв`язку з великою навантаженістю призначити справу до судового розгляду по суті на 01 березня 2023 року .

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові та відповіді на відзив.

В судове засідання відповідачка та її представник багаторазово не з`явилися, причини неявки суду повторно не повідомили, повідомлялися судом неодноразово належним чином.

Відповідачка надсилала на дресу суду заяви про відкладення судового засідання в зв`язку зз єє перебуванням у Німеччині через воєнний стан в Україні, прсила надати їй можливість бути присутньою в судовому засіданні особисто, повідомляла, що приїде в Україну влітку. Суд неодноразово відкладав судовий розгляд справи за її клопотаннями, проте чотири рази поспіль в судове засідання ОСОБА_1 , та її представник так і не з`явилися.

Суд з метою дотримання розумних строків розгляду даної справи відхиляє вказане клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки чинне процесуальне законодавство передбачає можливість учасників справи, зокрема під час дії воєнного стану, приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, що було роз`яснено позивачці та попереджено про наслідки повторної неявки в судове засідання на її електронну адресу, яку вона повідомила судуд шляхом надсилання відповідних заяв на адресу суду, однак таким правом позивачка та її представник не скористалися. Саме по собі посилання на введення воєнного стану без конкретизації обставин, які унеможливлюють прибуття у судове засідання, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Крім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язанийдемонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що відсутні перешкоди для ухвалення рішення суду без участі сторін, оскільки сторони подали суду заяви по суті справи, подача яких передбачена ст.ст. 178, 179, 180 ЦПК України, отже позиція сторін суду зрозуміла та їй буде дана належна оцінка при ухваленні рішення.

За вищезазначеного, судом зроблено висновок, що у справі наявні усі необхідні докази для ухвалення рішення суду в межах предмету позовних вимог (положення ч.1 ст. 77 ЦПК України) та з урахуванням положень ст.ст. 77, 80, 89 ЦПК України .

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Згідно приписів ч.1, п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідачка є власником магазину-кафетерію за адресою АДРЕСА_2 , офіційно здійснює в ньому господарську діяльність : торгівля , громадське харчування, сфера послуг.

Згідно Акту № 1 обстеження зайнятих земельних ділянок Комісії з упорядкування розміщення об`єктів торгівлі та сфери послуг на території міста Миколаєва від 17.02.2020 тимчасова споруда обшита залізом встановлена впритул до будівлі магазину (ймовірна зміна зовнішніх ознак об`єкта), розташована за адресою АДРЕСА_2 та належить ФОП ОСОБА_1 ..

Згідно інформації Департаменту архітектури та містобудування ММР та управління земельних ресурсів ММР відсутні документи на право користування цією земельною ділянкою та не надавався паспорт прив`язки та містобудівні умови та обмеження на проектування цього об`єкта будівництва прибудови до магазину.

Згідно Актів обстеження земельної ділянки від 31.05.2021 року та від 30.01.2023 року, складеного посадовими особами управління земельних ресурсів ММР, на вказаній земельній ділянці розташована капітальна будівля кафе, притул до якої в напрмямку АДРЕСА_1 розташована прибудова до магазину , орієнтовною площею 37 кв.м., додані підтверджуючі фото.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_1 11.07.2019 року зареєстровано право власності на об`єкт нежитлової нерухомості за алресою АДРЕСА_2 , загальною площею 23,5 кв.м., щ складається з магазину літер А-1, навіс літер Б-1. Пісдтавою державної реєстрації права власнгсоті є Акт державної технічної комісії про прийняття закінчеого будівництвом об`єкта в експлуатаці від 11.04.2001 року, виданий миколаївською міською ІДАБК, ріщення ВК ММР № 640 від 27.06.2019 .

Згідно Акту державної технічної комісії про прийняття закінчеого будівництвом об`єкта в експлуатацію від 11.04.2001 року, виданого Миколаївською міською ІДАБК, затвердженого рішенням ВК ММР від 28.04.2001 року № 309, магазин ПП ОСОБА_1 має такі показники загальна площа 23,6 кв.м., торгівельна площа 22,3 кв.м.

Рішенням ВК ММР № 640 від 27.06.2019 року, пунктом 48, магазину (літер А-1 загальною площею 23,6 кв.м. надано адресу вл.Пушкінська, 2А.

Згідно наданих копій матеріалів інвентаризаційної справи КП ММБТІ об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_2 , містить план земельної ділянки, з якого вбачається, щшо об`єкт нерухомості складається з приміщень літер А-1, площею 23,6 кв.м., та прибудови літер Б ( не Б-1), розмірами 3,9 м х9,55 м. При цьому технічний паспорт склдано лише щодо самого магазину літер А-1.

Згідно Дозволу на розміщення на території об`єктів благоустрою будівель і споруд соціально-культурного, побутового, торгівельного та іншого призначення№ 0912087/1 , наданого ВК ММР ФОП ОСОБА_1 , 30 04.2009 року, останній для реалізації продовольчих тварів за адресою здійсненян діялнкості по АДРЕСА_2 , дозволено розміщення МАГАЗИНУ(?). Дозвіл не містить ні площі, ни виду, ні прив`язки такого об`єкту, ні строку його дії.

Рішення суду не може грунтуватися на припущеннях, проте ддоказів того, що намет це і є обшита залізом прибудова площею 37 кв.м.- відповідачем суду не надано, як і не надано доказів строку дії такого дозволу.

Матеріалами справи підтверджується, що в 2020 році ОСОБА_1 зверталася до позивача в з заявою про передачу їй в оренду земельної ділянки, площею 37,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_2

, проте згідно відповіді Департамента архітектури та містубудування ММр їй було роз`янено про необхідність надання джодаткових документів, після чого розгляд питання буде поновлено.

Доказів, що такі документи надавалися відповідачкою до позиваач останньою суду не надано.

Рішенням ВК ММР від 28.11.1997 року № 756 зі змінами , внесеними рішенням ВК ММР № 370 від 26.06.1998 р., ПП ОСОБА_1 надано у тимчасове користування з викупом права оренди строком на 50 років земельну ділянку, площею 33 кв.м. для будівництва та обслуговування магазину (в межах існуючої будівлі) по АДРЕСА_2 . Згідно цього рішення, орендар зобов`язаний був отримати дозвіл на виробництво будівельно-монтажних робіт в інспеції Держархбудконтролю. Як вбачається з проекту відведення земельної ділянки, на підставі якого приймалося це рішення, магазин мав бути розміщений в межах існуючої будівлі без прибудов та навісів.

Згідно матеріалів справи, прийняттю вказаного рішення передували відповідні дозволи компетентних органів, зя ких вбачається, що надавася дозвіл на відведення земельної ділянки, площею 25 -33 мкв.м. під розміщення міні-магазина по АДРЕСА_3 після переобладнання існуючого гаража без знесення та нового будівництва у відповідності чіткій до затвердженого проекту.

Згідно погодженого та затвердженого проекту цього міні-магазину , який переобладнаний з гаражу в будівлі АДРЕСА_3 , він мав фасад в межах капітальної будівлі з входом з АДРЕСА_1 і не передбачав жодних прибудов, а згідно розпорядження Миколаївського мського голови № 291р від 31.07.1997 року дозволено його розташування на земельній ділянці 25 кв.м.

10.11.1997 року ОСОБА_1 звернулася до міського голови з заявою про отримання в оренду земельної ділянки саме під розміщення магазину згідно вказаного затвердженого проекту.

Відповідно до Договру № 47-98 на право тимчасового користування землею () втому числі на умовах оренди» від 11.03.1998 року, укладеного між ОСОБА_1 та Миколаївською міською радою, ОСОБА_3 надано у тпимчасов користування земельну дялнку, площею 33 кв.м., згідно з планом земелекорситування. .Згідно розділу 3.2. Договру Права і обов`язки земелекористувача, ОСОБА_1 зобов`язана забезпечити її викорситання відповідно до призначення та умов її надання, має право зводити будівлі й споруди, погоджуючи з міською радою тощо. Згідно плану земельної ділянки вбачається, що в ці 33 кв.м. входить і сама будівля магазину, площею 23,6 кв.м.

Відповідно до Договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки від 16.03.1998 року , Миколаївська міська рада передала приватному підприємцю ОСОБА_3 право оренди строком на 50 років земельної ділянки, загальною площею 33 кв.м., по АДРЕСА_4 ( в подальшому змінено адресу на АДРЕСА_2 ). Згідно умов цього договору покупець ОСОБА_1 зобов`язується забезпечити використання землі згідно з цільовим призначенням та умовами її виділення згідно рішення ВК ММР від 28.11.1997 року № 756, не порушувати права власників, землекористувачів та орендарів суміжних земельних ділянок.

Матеріалами справи підтверджується, що 30.11.2021 року ОСОБА_1 зверталася до позивача з заявою про передачу їй в оренду земельної ділянки, площею 37,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно висновку Департаменту архітектури та містобудування ММР від 17.12.2021 року відведення в оренду земельної ділянки площею 37,2 кв.м. для обслуговування територій поблизу магазина по АДРЕСА_2 , не погоджено в зв`язку з невідповідністю містобудівній документації.

Листом від 31.01.2022 року у зв`язку з некоректно поданою заявою , дозвільну справу повернуто заявнику.

09.02.2022 року відповідачка зверталася до виконкому з заявою щодо відведення в оренду земельної ділянки, площею 34 кв.м. для обслуговування навісу біля магазину по АДРЕСА_2 , зазначаючи, що цей навіс належить їй на праві власності та є невід`ємною частиною магазину з кафетерієм. Департаментом архітектури та містобудування ММР підготовлено висновок про відмову.

Відповідно до Генерального плана м.Миколаєва, затвердженим рішенням ММР від 18.09.2009 № 35/18, ця ділянка відноситься до території дорожньо-транспортної мережі. Відповідно до плану зонування території міста миколаєва, затв. Рішенням ММР від 17.05.2018 № 36/13, ця ділянка належить до територій вулиць в червоних лініях.

Згідно інформації Департаменту архітектури та містобудування ММР від 21.06.2023 року , відповідно до планових матеріалів міста, прибудова до магазину по АДРЕСА_1 знаходиться на електричному високовольтному кабелі 6кВ та на кабелі 0,4кВ, а також у захисній зоні стального газопроводу діаметром 100мм.

З наданої відповідачкою до ВК ММР топозйомки земельної ділянки також чітков вбачається, що вказана прибудова явно виходить за межі лінії загальної забудови АДРЕСА_1 .

Наведене підтверджується наданими фотоматеріалами, з яких вбачається, що з прямо даху спірної прбудови виходить (тобто прибудова зведена навколо нього) високовольтний стовп ліній електромереж з кабелями. Також ця прибудова дійсно розміщена на пішоходній зоні тротуару по АДРЕСА_1 поза розумним сумнівом за межами червоної лінії забудови , та безпосередньо близько до зупинки громадського транспорту.

Земельній ділянці по АДРЕСА_2 , площею 33 кв.м., яка перебуває у комунальній власності , цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, вид використання обслуговування магазину, орендар ОСОБА_1 , надано кадастровий номер :09:002:0005 .

Підставою звернення Миколаївської міської ради до суду із вказаним позовом слугувало те, що позивач як власник земель комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва вбачає порушення права власності на земельну ділянку у зв`язку із незаконним зведенням прибудови відповідачем до магазину за адресою по АДРЕСА_2 на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети , із подальшою незаконною реєстрацією права власності на неї.

Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства тощо.

Статтею 116 ЗК України визначені підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності.

З аналізу з положень наведених норм законодавства вбачається, що, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятих в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Матеріалами справи достеменно підтверджено, що рішення стосовно прийняття міською радою щодо передачі у власність або надання в користування земельної ділянки , площею 37 кв.м. за вказаною адресою не приймалося, отже ця ділянка під прибудовою зайнята відповідачкою самовільно.

Таким чином, сукупність наведених норм та обставин свідчать про те, що дана земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Миколаєва, будь-яким особам у власність чи/або користування для будівництва прибудови за вказаною адресою не надавалась.

Бвльш того, матеріалами справи підтверджується, що ця ділянка відноситься до території дорожньо-транспортної мережі, належить до територій вулиць в червоних лініях, а також на цій ділянці знаходиться електричний високовольтні кабелі та захисна зона стального газопроводу діаметром 100мм.

Стаття 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначає, що планування і забудова територій це діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, реконструкцію існуючої забудови та територій.

Як було вище зазначено, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_1 11.07.2019 року зареєстровано право власності на об`єкт нежитлової нерухомості за алресою АДРЕСА_2 , загальною площею 23,5 кв.м., щ складається з магазину літер А-1, навіс літер Б-1. Підставою державної реєстрації права власнсоті є Акт державної технічної комісії про прийняття закінчеого будівництвом об`єкта в експлуатаці від 11.04.2001 року, виданий Миколаївською міською ІДАБК, рішення ВК ММР № 640 від 27.06.2019 .

Як вбачається з Акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію від 11.04.2001 року, виданого Миколаївською міською ІДАБК, затвердженого рішенням ВК ММР від 28.04.2001 року № 309, магазин ПП ОСОБА_1 має такі показники загальна площа 23,6 кв.м., торгівельна площа 22,3 кв.м.Згідно затвердженого проекту реконструкцій вказаного магазину, який надавася ОСОБА_1 до компетентних органів, був погоджений в установленому законом порядку, а аткож самец ей проект був покладений в основу прийняття рішення про передачу їй в оренду земельної ділянки доя обслуговування та будівництва магазину магазин мав саме такі характеристики, фактично розміщений в межах вже існуючої будівлі і не істив даних про будь-яку прибудову чи навіс, площею приблизно 37 кв.м.

Дані про те, що об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_2 складається не тільки з магазину літер А-1, площею 23,6 кв.м., але і прибудови чи навісу літер Б/Б-1 , розмірами 3,9 м х9,55 м , містяться лише в технічному плані КП ММБТІ, і то лише на плані земельної ділянки без жодного опису цього об`єкту та фіксування його розмірів техніками БТІ.

Відповідно до ст. 28 ч. 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

Згідно зі ст. 22 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" елементами (частинами) об`єктів благоустрою є: 1) покриття площ, вулиць, доріг, проїздів, алей, бульварів, тротуарів, пішохідних зон і доріжок відповідно до діючих норм і стандартів; 2) зелені насадження (у тому числі снігозахисні та протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, в парках, скверах, на алеях, бульварах, в садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях; 3) будівлі та споруди системи збирання і вивезення відходів; 4) засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами; 5) технічні засоби регулювання дорожнього руху; 6) будівлі та споруди системи інженерного захисту території; 7) комплекси та об`єкти монументального мистецтва, декоративні фонтани і басейни, штучні паркові водоспади; 8) обладнання (елементи) дитячих, спортивних та інших майданчиків; 9) малі архітектурні форми; 10) інші елементи благоустрою, визначені нормативно-правовими актами.

Мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Матеріали справи не містять даних про надання дозволу відповдіачці на зведення спірного навісу.

Крім того, з наданих фотоматеріалів до Акту обстеження земельної ділянки вбачається, що зведена прибудова поза розумним сумнівом не відповідає заявлену визначенню «навіс».

Господарські (присадибні) будівлі допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо.Розміщення господарських будівель по лінії забудови житловими будинками не допускається.Спорудження надвірних господарських будівель по лінії забудови вулиць і проїздів забороняється, їх треба зводити у глибині садиби з дотриманням санітарних і протипожежних вимог ( ДБН України Б.2.2-12:2019 "Планування і забудова територій").

Спорудження надвірних господарських будівель по лінії забудови вулиць і проїздів забороняється, їх треба зводити у глибині садиби з дотриманням санітарних і протипожежних вимог.

Відповідно до частини четвертої Глави 1 Розділу ІІ Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна затвердженої наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127 господарські (допоміжні) будівлі (сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, сміттєзбірники тощо) та споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо) підлягають технічній інвентаризації в складі основної будівлі.

Судом встановлено, що технічний паспорт на нежитлове приміщенн магазину по АДРЕСА_2 не містить в переліку навісу літ. "Л-Б", не містить опису основних конструктивних елементів цього навісу , в тому числі щодо фундаменту та покрівлі. Зі змісту відзиву вбачається, що відповідачка не зазначає, що навіс є капітальна споруда, навіть посилається, що то є типу «намет».

На підставі викладеного, суди доходить висновку, що відсутні підстави вважати таку споруду капітальною, та такою що не може бути переміщена без втрати її призначення.

Зазначення на плані земельної ділянки в технічному паспорті цього «навісу» не надає відповідачці право встановлювати об`єкти малої архітектурної форми (в даному випадку - навіс) без дотримання встановленого діючим законодавством порядку узгодження такого монтажу.

Стосовно технічного паспорту, як підстави внесення змін до права власності, суд зазначає, що технічний паспорт це документ, який має довідкову інформацію про фактичний стан нерухомості, а саме: про площі, поверховості, дату побудови, капремонту, товщину стін, технічні характеристики покрівлі та фундаменту.Отже, технічний паспорт не є документом, який може підтвердити зміну площі, функціонального призначення та адресу об`єкта.

Положення про обов`язковість здійснення благоустрою території житлової та громадської забудови з урахуванням вимог до використання цієї території відповідно до затвердженої містобудівної документації, а також встановлених державних стандартів, норм і правил міститься і у Правилах благоустрою території міста Миколаєва.

Оскільки відповідачкою у встановленому законом порядку не було отримано дозволу на встановлення малої архітектурної форми - навісу, то відсутні підстави стверджувати, що такі елементи благоустрою були облаштовані у встановлений діючим законодавством спосіб.

Так, відповідно до п.6 Постанови КМ України «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію» від 7 червня 2017 р. № 406, затверджено перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків - щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків.

Ст. 29 Закону України «Про планування і забудову територій», передбачено, що дозвіл на виконання будівельних робіт визначається як документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт.

Ст. 12 Закону України «Про благоустрій населених пунктів" встановлено, що суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Ст. 12 Закону України «Про основи містобудування» передбачено, що до компетенції органів місцевого самоврядування у сфері містобудівельної діяльності на їх території належить право затвердження місцевих правил забудови, внесення змін у зазначені документи за поданням спеціально уповноважених органів містобудування та архітектури відповідно до законодавства.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», прибудинкова територія є об`єктом у сфері благоустрою населених пунктів.

Статтею 14 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» від 6 вересня 2005 року N 2807-IV передбачено використання об`єктів благоустрою до їх функціонального призначення, для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони, з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Посилаючись на п.1 статті 16 Закону України «Про благоустрій», на об`єктах благоустрою забороняється виконувати роботи без дозволу, в разі, якщо обов`язковість отримання такого дозволу передбачена законом.

Відповідно до п.п.1,8,15 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою КМУ №466 від 13 квітня 2011 року, будівельні роботи - роботи з нового будівництва, реконструкції, технічного переоснащення діючих підприємств, реставрації, капітального ремонту. Для отримання права на початок будівельних робіт замовник повинен надати декларацію до дозвільного органу відповідно до Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної ст.ст.1,7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до ст.ст.29,31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до ст.ст.27,30 зазначеного Закону.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров`ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює « право на суд », в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( рішення від 21 лютого 1975 року у справі « Голдер проти Сполученого Королівства » ( Colderv. theUnitedKingdom ), п. п. 28 - 36. SeriesA № 18 ). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення « спору судом ».

Згідно ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У відповідності до ст. ст. 76 - 83 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, право власності є непорушним.

Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами, стандартами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю. Форма повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, порядок його подання, форма повідомлення про зміну даних у поданому повідомленні визначаються Кабінетом Міністрів України. Таким чином, у разі проведення нового будівництва або реконструкції об`єкта будівництва, що передбачає зміну геометричних розмірів фундаментів у плані, замовник будівництва зобов`язаний підтвердити своє право на проведення будівельних робіт документом, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт нерухомості, та відповідно, вказати інформацію про такий документ у декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Судом встановлено, що Миколаївська міська рада не приймала будь яких рішень щодо передачі у власність або користування земельної ділянки для будівництва прибудови чи навісу до мгазину за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченою законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його право власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Верховний Суд у постанові від 29.01.2020 року при розгляді справи №822/2149/18 сформував висновок про те, що обов`язковому знесенню об`єкт будівництва підлягає у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

Згідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 33 Постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначав, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суди мають враховувати, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до статті 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. Право власності має захищатися лише при доведеності факту його порушення діями відповідача, створенні власникові з боку третіх осіб перешкод у здійсненні ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правовідносини та правопорушення.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав власника розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини другоїстатті 16 ЦК України.

Отже, власник, у разі доведеності факту самовільного зайняття його земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб,який відповідатиме положенням статей376,391 ЦК Україниі статей152,212 ЗК України, зокрема вимагатиусунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан.

Відповідно до абзацу 15 статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Враховуючи вищенаведене , суд дійшов до висновку, що оскільки Миколаївською міською радою рішення про передачу ОСОБА_1 у власність або користування земельною ділянкою площею 37 кв.м. за вказаною адресою не приймалось, договір оренди не укладався (доказів протилежного матеріали справи не містять), а відповідачка не надала суду належних доказів, що їй на законних підставах належить ця земельна ділянка та те, що на ній на законних підставах розташований навіс/прибудова. Тому позов в частині усунення перешкод у користування земельною ділянкою площею 37 кв.м. під навісом до магазину по АДРЕСА_1 шляхом знесення (демонтажу) прибудови (навісу) до магазину - належить задовольнити.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

На переконання суду обраний позивачем спосіб захисту прав є ефективним та забезпечує поновлення порушеного права.

Суд враховує, що представник позивача довів існування нагальної потреби і єдиної можливість захисту порушених прав лише у такий виключний спосіб як демонтаж цієї прибудови, яка розміщена на земельній ділянці поза межами забудови червоних ліній вул.Пушкінська, безпосередньо біля зупинки громадського транспорта, безпосередньо навколо стовпа з високово льтними кабелями загальних електромереж.

Таким чином, позивачем доведено, що наявність спірної прибудови порушує права територіальної громади м.Миколаєва, представником якої є позивач, з врахуванням того, що відповідачка, як вбачається з її власних заяв вважає це навіс невід`ємною частиною свого кафетерію та не запропонувала жодних шляхів перебудови шляхом приведення приміщення магазину у відповідність до будівельних норм.

Щодо вимог позову про скасувати державну реєстрацію від 11.07.2019 року права власності та припинити за відповідачем право власності на об`єкт житлової нерухомості , що складається з магазину літер А-1, загальною площею 23,5 кв.м., літер Б-1 навіс за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно частини першої статті15, частини першої статті16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Відповідно доположень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Як вбачається з матеріалів справи, і це не оспорює позивач, ОСОБА_1 набула право власності на нежитлові приміщення магазину за вказаною адресою , площею 23,6 кв.м., у встановленому законом порядку, про незаконність набуття прваа власності на магазин позивачем не зазначено.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCUv. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Втручання у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, Конвенція гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи тощо.

Позивач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження об`єктивної необхідності втручання у права відповідача на вільне володіння належним їй нерухомим майному складі магазину літер А-1 по АДРЕСА_2 .

При цьому, сам по собі той факт, що позивач не надавав згоду на зведення спірної прибудови не є достатнім для висновку про наявність підстав для скасування в цілому державної реєстрації від 11.07.2019 року права власності та припинення за відповідачкою право власності на весь об`єкт житлової нерухомості , що складається з магазину літер А-1, загальною площею 23,5 кв.м., літер Б-1 навіс за адресою АДРЕСА_1 .

Про те, що зазначений в Державному реєстрі навіс літер Б-1 є та сама прибудова до магазину, площею орієнтовно 37 кв.м. - є лише припущенням позивача, не доведено належними доказами, а рішення суду не може грунтуватися на припущеннях. Так, позивачем встановлено наявність спірної прибудови в 2020 році, державна реєстрація проведена в 2019 році, доказів того, що на той час на місці цієї прибудови не був саме навіс ( без стін, фундаменту тощо) та розмірами в межах виділеної в оренду земельної ділянки суду не надано.

Крім того, згідно вищевикладеного, судом встановлено , що відповідачка не могла набути право власності саме на цю спірну прибудову- адже жодні правовстановлювальні документи на неї відсутні, навіть технічний паспорт не містить опису цієї споруди; наявна споруда, яка підлягає демонтажу, взагалі не відповідає характеристикам «навісу» згідно державних будівельних норм та стандартів. Також слід зауважити, що тимчасові споруди не підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації, окремої реєстрації такої тимчасової прибудови і не було зроблено відповідачем.

Відтак позовні вимоги Миколаївської міської ради в цій частині позовних вимог - задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що із ОСОБА_1 підлягає пропорційному стягненню сума сплаченого позивачем судового збору відповідно до частково задоволених позовних вимогу в розмірі 2270 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на коженаргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Керуючись ст. 2, 5, 10-13,76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Миколаївської міської ради () до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та скасування права власності - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користування земельною ділянкою, загальною площею 37 кв.м., під прибудовою (навісом) до магазину по АДРЕСА_1 шляхом знесення (демонтажу) прибудови (навісу) до магазину за власний рахунок.

У задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації від 11.07.2019 року права власності та припинення за ОСОБА_1 права власності на об`єкт нежитлової нерухомості , що складається з магазину літер А-1, загальною площею 23,5 кв.м., літер Б-1 навіс за адресою АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської міської ради 2270 грн в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 06.11.2023 року

Суддя Гуденко О.А.