КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8970/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, -

установив:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із вказаним вище позовом про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , мотивуючи його тим, що померлий ОСОБА_3 , 30 листопада 2015 року склав на його ім`я заповіт, яким заповів ОСОБА_1 усе своє майно.

Заповіт посвідчено ПН КМНО Бойком А.І., та зареєстровано в реєстрі за №1101.

Вказує, що відповідно до заповіту ОСОБА_3 жодним іншим спадкоємцям, крім ОСОБА_1 нічого не заповідав.

Позивач, як на причину пропуску строку вказує, що спадкодавець ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у свою чергу ОСОБА_1 про смерть спадкодавця стало відомо лише 29 липня 2021 року.

02 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ПН КМНО Бродського В.В. від якого отримав роз`яснення про те, що спадщину він не прийняв внаслідок пропущеного строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Також вказує як на причину пропуску строку карантинні обмеження запроваджені на території України.

Вважає, що відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, має право на поновлення пропущеного строку у зв`язку з поважними причинами пропуску строку, та просить встановити йому додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його у апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що для того щоб прийняти спадщину, необхідно дізнатися про її відкриття.

Дізнатися з будь-яких відкритих джерел про цей факт неможливо.

Більше того, в отриманні інформації про відкриття спадщини в разі коли особа не перебувала в родинних стосунках або в неї відсутній оригінал заповіту не можливо, закон обмежує таку можливість.

Зазначив, що 26 серпня 2022 року, на запит суду, від ПН КМНО Коротюк О.В. надійшла копія спадкової справи №5/2021, з якої достовірно стало відомо, як суду так і позивачу, час відкриття спадщини.

Крім цього, згідно матеріалів спадкової справи, ПН КМНО Коротюк О.В. зробила запит до ПН КМНО Бойка А.І. щодо посвідчених ним заповітів від імені ОСОБА_3 , і отримала відповідь на нього із доданими копіями заповітів, у тому числі і копією останнього заповіту спадкодавця, посвідченого 13 листопада 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №1101.

Заповіт містить відомості щодо спадкоємця, які дають змогу звернутися із запитами до відповідних органів з метою отримання відомостей щодо місця проживання спадкоємця.

Крім того сину спадкодавця, ОСОБА_2 відоме місце проживання позивача, оскільки він забрав від позивача свого брата, ОСОБА_3 у квітні 2019 року, адресу проживання позивача він також мав змогу повідомити нотаріусу.

Будь-яких документів, які свідчили про вчинення дій щодо розшуку та повідомлення позивача як спадкоємця за заповітом про відкриття спадщини, спадкова справа не містить.

Таким чином, позивач не був повідомлений нотаріусом про відкриття спадщини.

Тобто нездійснення нотаріусом повідомлень та викликів спадкоємця за заповітом є поважною причиною, не звернення до нотаріуса позивачем.

Крім того, на час відкриття спадщини припали карантинні обмеження.

Так, внаслідок карантинних обмежень зупинився рух громадського транспорту, обмежувалось пересування громадян та вводилось ряд інших обмежень.

Необхідність дотримання карантинних обмежень і запобігання поширенню коронавірусної хвороби спричинила в тому числі обмеження соціальних зав`язків.

У цей же час заборонялось відвідування місць поховання.

Тобто, карантинні обмеження, а саме обов`язкова самоізоляція суттєво вплинули на підтримання соціальних зв`язків, які обмежили можливість отримання інформації щодо відкриття спадщини.

Відповідач свідомо не повідомляв ні позивача та інших сусідів які підтримували дружні стосунки з померлим, тобто приховав факт смерті, чим позбавив як позивача так і інших осіб які підтримували дружні стосунки з ОСОБА_3 з тим щоб виказати останню пошану померлому.

Просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року та ухвалити нове судове рішення яким позов задовольнити повністю.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, обґрунтовуючи його тим що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави зазначені у ній є безпідставними.

Натомість, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та правильно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх у своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, які надавали суду, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Зазначив, що обов`язку розшукувати спадкоємців за чинним законодавством у нотаріуса немає.

Нотаріус має можливість визначити коло спадкоємців або у зв`язку з їх зверненням, або виходячи зі змісту документів, поданих спадкоємцями, що звернулися із заявами про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Виходячи із вказаних підстав апеляційного розгляду, обов`язок нотаріуса міг би стосуватися повідомлення спадкоємців про існування заповіту, у свою чергу такого порушення прав ОСОБА_1 не могло відбутися, оскільки останній був цілковито обізнаний про заповіт.

Зазначає, що вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визначення позивачу додаткового строку для подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини.

Просив, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою проживання свого сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 по АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами спадкової справи витребуваними у приватного нотаріуса Коротюк О.В.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , як вбачається із матеріалів справи не являється родичем померлого.

На ім`я Позивача було складено Заповіт посвідчений ПН КМНО Бойком А.І., та зареєстровано в реєстрі за №1101 від 30 листопада 2015 року.

Відповідач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , як вбачається з матеріалів справи являється сином померлого та спадкоємцем першої черги за законом.

За заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини, відкрито спадкову справу №67490238 у ПН КМНО Коротюк О.В.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Позивач, будучи спадкоємцем за Заповітом не подав заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

При цьому, про наявність складеного на своє ім`я заповіту ОСОБА_1 був обізнаний.

З висновками викладеними у оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Таким чином, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини.

При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин, при відсутності будь-яких перешкод і труднощів для подання заяви, не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку.

Разом з тим, відсутність інформації у Позивача про смерть (дату смерті) спадкодавця не являється поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Вищевикладене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року (справа №6-1215цс16), постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року (справа №761/794/15) та від 27 травня 2020 року (справа №336/1127/17).

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутність інформації у позивача про смерть спадкодавця не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Вірним є і висновок суду першої інстанції про необґрунтованість посилання позивача як на причину пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини - введення на території України карантинних обмежень, з огляду на наступне.

Так, спадщина відкрилась 14 січня 2020 року, а останнім днем звернення до нотаріуса із заявою було 15 липня 2020 року.

При цьому, постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12 березня 2020 року до 31 серпня 2020 року в Україні було запроваджено карантин.

Разом з тим, позивачем не було надано належних та допустимих доказів існування у нього поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, у період до 11 березня 2020 року.

Вищевказане також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року (справа №571/731/21).

Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Разом з тим, позивач, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів того, що з 14 січня 2020 року по 13 вересня 2021 року існували причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій у встановлений законом строк, у зв`язку із чим Позивач не виконав свій процесуальний обов`язок із доведення тих обставин, на які посилалася як на підставу своїх вимог.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 08 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана