КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4536/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваканда» до ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_2 , законним представником якого є його батько ОСОБА_1 , треті особи: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Відділ опіки та піклування Управління соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

установив:

У серпні 2020 року ТОВ «Ваканда» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_2 , законним представником якого є його батько ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що він, як правонаступник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», набув у власність квартиру АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору з врахуванням усіх змін, доповнень і додатків до нього.

При цьому, на час звернення до суду із позовом, у вказаній квартирі значаться зареєстрованими відповідач ОСОБА_1 , який є попереднім власником квартири, та члени його сім`ї, які у ній фактично не проживають та з реєстрації в добровільному порядку не знімаються.

За таких обставин, посилаючись на положення ст.ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України, позивач вважає, що наявність у належній йому квартирі зареєстрованих осіб порушує його право власника, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Просив суд, визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , а також усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зняття відповідачів з реєстрації у вказаній квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року, позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В решті вимог позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його у апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неповно дослідив та оцінив докази по справі, не залучив до розгляду справи усіх сторін, зокрема мати неповнолітнього ОСОБА_2 , а тому помилково дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

На вказану апеляційну скаргу від ТОВ «Ваканда» надійшов відзив, обґрунтований тим, що предметом даної справи є вимоги позивача про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою, оскільки в зв`язку з припиненням права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 припинилося і право користування цією квартирою у члена його сім`ї ОСОБА_2 , адже право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на жиле приміщення у особи, членами сім`ї якого вони є, а з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Зазначило також, що розгляд даної справи не стосується прав та інтересів матері неповнолітнього ОСОБА_2 , оскільки остання у спірній квартирі не зареєстрована, тому підстав для залучення її у якості учасника процесу не було.

Просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач набув у власність квартиру АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору №К-1050, укладеного 16 березня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 з врахуванням усіх змін, доповнень і додатків до нього, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №208723984 від 12 травня 2020 року.

Відповідно до договорів, укладених 03 квітня 2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Арагон», відбулось відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення з врахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, у тому числі за іпотечним договором №К-1050, укладеним 16 березня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1

11 грудня 2020 року укладено договір, за яким ТОВ «ФК «Арагон» відступило ТОВ «Ваканда» право вимоги за іпотечним договором від 16 березня 2007 року №К-1050.

07 травня 2020 року позивач, як правонаступник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», щодо вимог до ОСОБА_1 за кредитним договором та іпотечним договором до нього, зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи районним судом, державна реєстрація за позивачем права власності на квартиру не скасовувалась та була чинною.

У квартирі АДРЕСА_1 , яка належить позивачу, значаться зареєстрованими ОСОБА_1 та його неповнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом на підставі пояснень відповідача також було встановлено, що його неповнолітній син ОСОБА_2 проживав у спірній квартирі лише до 2016 року, після чого проживає зі своєю матір`ю за іншою адресою.

Сам ОСОБА_3 фактично також не проживає в цій квартирі тривалий час, фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та визнаючи відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником квартири, у якій значаться зареєстрованими відповідачі, серед яких є попередній власник квартири та член його сім`ї, що створює перешкоди та порушує права дійсного власника, при цьому жодних домовленостей між позивачем, як власником, та відповідачами з приводу користування квартирою не досягалось.

З висновками викладеними в оскаржуваному рішенні, погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Разом з тим, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Постановою Верховного Суду України у справі №6-57цс11 від 16 січня 2012 року визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та визнання ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , оскільки за наявності зареєстрованими у вказаній квартирі відповідачів, порушуються законні права позивача, як дійсного власника вищезазначеного спірного майна.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Доводи апеляційної скарги, зокрема щодо не залучення до участі у розгляді справи усіх сторін, зокрема матері ОСОБА_2 , висновків суду першої інстанції не спростовують, так як остання у спірній квартирі не була зареєстрована, а тому позовні вимоги до неї і не пред`являлись і законних підстав залучення її до участі у справі не було.

Підстав для залучення матері, як представника неповнолітнього ОСОБА_2 також не вбачалось, оскільки у даній справі у якості відповідача приймав участь батько неповнолітнього - ОСОБА_1 , який будучи законним представником представляв інтереси свого неповнолітнього сина у суді що відповідає вимогам ч. 2 ст. 59 ЦПК України.

Крім цього, станом на момент звернення позивача до суду у серпні 2020 року, неповнолітньому ОСОБА_2 виповнилось 14 років, тоді як за умовами ч. 2 ст. 47 ЦПК України, неповнолітні особи віком від 14 до 18 років можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь.

Відтак, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 08 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана