Номер провадження: 22-ц/813/6005/23
Справа № 502/826/20
Головуючий у першій інстанції Балан М. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04 квітня 2023 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

встановив:

У травні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 у якому просило суд стягнути з відповідачки на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 07 травня 2014 року у розмірі 15 121,43 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 07 травня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 8 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно з умовами договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Позивач вважає, відповідачка прийняла спадщину, оскільки на день смерті постійно проживала зі спадкодавцем та протягом 6 місяців не відмовилась від неї, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника.

20 листопада 2019 року до спадкоємця позичальника було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій відповідачкою не вчинено.

Станом на день смерті ОСОБА_2 , заборгованість позивальника перед Банком за кредитним договором № б/н від 07 травня 2014 року, становить 15 121,43 грн, яка складається з: 15 121,43 грн - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі: 15 121,43 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 04 квітня 2023 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою у якій просить скасувати рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04 квітня 2023 року та задовольнити позов у повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги, вирішуючи справу та ухвалюючи оскаржуване рішення судом неправильно застосувано норми матеріального права та порушено норми процессуального права, а висновки суду про відмову в задоволенні позову з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення є помилковими, зокрема, поза увагою суду залишилось те, що відповідачка, як дружина спадкодавця є спадкоємицею першої черги, яка відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України прийняла спадщину. Окрім того, із посиланням на правові висновки, викладені в ухвалі ВССУ від 15 липня 2015 року у справі №6-12766св15 та у постановах ВС від 18 вересня 2019 року у справі №640/6274/16-ц, від 18 вересня 2019 року у справі №336/7643/18 та 22 січня 2020 року у справі №306/2000/16-ц скаржник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно переклав обов`язок доказування факту прийняття спадщини відповідачкою, наявності у спадкодавця рухомого та/або нерухомого майна, вартості такого майна, в межах вартості якого у відповідачки виникає обов`язок задовольнити вимоги кредитора згідно ст.1282 ЦК України.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідачка не скористалася, що в силу ч. 3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони, належним чином повідомлені дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, із заявою (клопотанням) про відкладення розгляду справи не звертались.

У відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не доведено підстав позову, оскільки не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту прийняття відповідачкою спадщини, після смерті позичальника та наявності у спадкодавця рухомого та/або нерухомого майна, вартості такого майна, в межах вартості якого у відповідачки виникає обов`язок задовольнити вимоги кредитора згідно ст. 1282 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджуються такі факти і обставини справи.

07 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № б/н, шляхом підписання Заяви № б/н від 07 травня 2014 року.

Для користування кредитним картковим рахунком ОСОБА_2 отримав кредитну картку з кредитним лімітом у розмірі 8 000 грн.

Згідно наданого позивачем розрахунку, в результаті невиконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, станом на 11 грудня 2019 року утворилась заборгованість за кредитом, яка складається з: 15 121,43 грн - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі: 15 121,43 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; всього 15 121,43 грн.

З 21 січня 1994 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 69111940 від 03 червня 2022 року, сформованої приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області, після смерті ОСОБА_2 спадкова справа не заводилась.

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 69111959 від 03 червня 2022 року, сформованої приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області, інформація в Спадковому реєстрі відносно ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як заповідача відсутня.

20 листопада 2019 року за вих. № SAMDNWFC1 ОСОБА_1 , як спадкоємиці боржника, направлено лист-претензію та повідомлено про необхідність сплати заборгованості за кредитним договором № б/н від 07 травня 2014 року в розмірі 15 121,43 грн.

Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.32 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», з урахуванням положень ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Згідно із ст. 1281 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (стаття 1281 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Отже правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України.

Стосовно доводів скаржника про безпідставне покладення судом першої інстанції на позивача обов`язку доказування факту прийняття спадщини відповідачкою, наявності у спадкодавця рухомого та/або нерухомого майна, вартості такого майна, в межах вартості якого у відповідача виникає обов`язок задовольнити вимоги кредитора згідно ст.1282 ЦК України, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Частиною 2, 3, 4 ст. 1281 ЦК України встановлено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Зазначена норма не встановлює певного порядку пред`явлення таких вимог і має на меті у передбачений законом строк інформувати спадкоємців про зобов`язання спадкодавця перед кредитором, а частина перша цієї норми зобов`язує спадкоємців повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борг.

При цьому вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 ЦК України приймає претензії кредиторів спадкодавця.

Заявлення кредитором своїх вимог до спадкоємців не безпосередньо спадкоємцям, а через нотаріуса не суперечить приписам ч. 2 ст. 1281 ЦК України.

При цьому, на відміну від безпосереднього повідомлення спадкоємців кредитор спадщини, повідомляючи останніх про свої вимоги через нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадкоємцями спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву кредитора незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановленні спадкоємці взагалі.

Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року №640/6274/16-ц при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Разом цим, враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у постанові №587/381/15-ц від 04 лютого 2021 року та постанові від 05 жовтня 2022 року у справі №521/10631/20.

Отже звертаючись до суду із позовом про стягнення заборгованості до спадкоємців боржника, саме кредитор зобов`язаний встановити та надати суду докази дотримання визначених частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України строків та правильності визначення кола спадкоємців з позовом до яких звертається кредитор та на яких, у свою чергу, покладається обов`язок доведення обсягу спадкового майна та його вартості.

Звертаючись до суду із цим позовом до ОСОБА_1 , позивач інших осіб в якості відповідачів у позові не зазначив, вважаючи відповідачку єдиною спадкоємицєю боржника.

Як убачається з матеріалів справи, позивач не направляв претензію кредитора в порядку ст.1281 ЦК України до Державної нотаріальної контори, разом з тим, 20 листопада 2019 року за вихідним №SAMDNWFC1 позивач направив лист-претензію на адресу ОСОБА_1 .

Водночас із реєстру згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів Претензії до спадкоємців убачається, що відповідна претензія до спадкоємця направлялась позивачем не тільки ОСОБА_1 , а і ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , однак ідентифікувати таких осіб з наданих позивачем доказів неможливо, як і з`ясувати чому відповідні позовні вимоги у подальшому було заявлено Банком лише до ОСОБА_1 .

Колегія суддів відхиляє також доводи скаржника стосовно того, що поза увагою суду залишилось те, що саме ОСОБА_1 прийняла спадщину, оскільки на день смерті ОСОБА_2 вони як подружжя проживали разом, оскільки такі обставини позивачем суду не доведені належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності доказами.

Щодо посилань скаржника на правові висновки Вищого спеціалізованого суду України та Верховного Суду, апеляційний суд зауважує про таке.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі N 233/2021/19 (провадження №14-166цс20) зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Колегія суддів вважає посилання скаржника на висновки викладені ВССУ в ухвалі від 15 липня 2015 року у справі №6-12766св15 недоречними, адже обставини справи, що знаходилась на касаційному перегляді ВССУ стосувалися недопустимості перекладення на позивача у відповідних правовідносинах обов`язку нотаріуса щодо визначення складу спадкового майна, що не є релевантним а ні обставинам цієї справи, а ні мотивам оскаржуваного рішення суду.

Щодо посилань скаржника на правові висновки ВС, викладені у постановах від 18 вересня 2019 року у справі №336/7643/18 та 22 січня 2020 року у справі №306/2000/16-ц, колегія суддів звертає увагу, що у вказаних судових рішеннях касаційний суд окрім констатації не з`ясування судами попередніх інстанцій кола спадкоємців та обсягу спадкового майна, звернув увагу на неможливість суду збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Також колегія суддів зауважує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ст.ст. 76-80 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦПК України, слід зробити висновок, що позивач посилаючись на те, ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем боржника, яка повинна відповідати за всіма зобов`язаннями спадкодавця перед кредитором повинен довести належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності доказами такі обставини.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що інформація щодо фізичної особи - власника майна, її майновий стан, у тому числі обсяг успадкованого майна відповідно до Закону України «Про інформацію» є конфіденційною, тобто інформацією з обмеженим доступом, а її отримання у даному випадку можливе лише за відповідним судовим рішенням (аналогічні висновки викладені ув ухвалі ВССУ від 15 липня 2015 року у справі №6-12766св15). Втім звертає увагу на те, що ст. 84 ЦПК України встановлено, що у разі неможливості самостійно надати докази у справі учасник справи вправі подати суду клопотання про витребування доказів судом.

Проте, з матеріалів справи убачається, що АТ КБ «ПриватБанк» як під час звернення до суду із вказаним позовом так і під час оскарження рішення суду, жодних клопотань щодо витребування доказів, необхідних для з`ясування обставин якими обгрунтовується позов не заявляв.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Інші доводи апеляційної скарги позивача за своїм змістом та суттю є обґрунтуванням позовних вимог, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» з підстав, наведених у змісті оскаржуваного рішення.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова