Справа № 338/473/22
Провадження № 22-ц/4808/1311/23
Головуючий у 1 інстанції Решетов В. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.,

з участю секретаря Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Богородчанського районного суду від 14 серпня 2023 року, у складі судді Решетова В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (ДП «Ліси України») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (ДП «Ліси України»), в якій просив поновити його на роботі на посаді головного лісничого та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що наказом від 22 лютого 2022 р. № 29/к позивача - головного лісничого, звільнено 22 лютого 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності штатних працівників п.1 ст.40 КЗпП України.

Вважав своє звільнення з роботи незаконним, з порушенням вимог ч. 2 ст. 40, ст. 42, ст. 49-2 КЗпП України. Про наступне вивільнення відповідач, відповідно до статті 49-2 КЗпП України, позивача персонально не попереджав. Водночас, відповідач не пропонував позивачу іншу роботу на цьому самому підприємстві, в установі, організації, не врахував переважне право позивача на залишення на роботі, передбачене ст. 42 КЗпП України, а саме більш вищу кваліфікацію, тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві.

Відповідно до п.8.8 статуту ДП «Солотвинське лісове господарство», правонаступником якого є ДП «Ліси України», заступники директора (до яких належить позивач) звільняються з посади за погодженням з органом управління майном, чого у спірних правовідносинах додержано не було.

Дані обставини, на думку позивача, є підставою для його поновлення на роботі на посаді головного лісничого та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи, те, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата складала 834,87 гривень (15198,30 грн+ 16526,83 грн) / (20 дн.+18 дн.), тому, позивач вважав, що на його користь слід стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 834,87 гривень.

Просив поновити його на роботі на посаді головного лісничого та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 834,87 грн.

Рішенням Богородчанського районного суду від 14 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Ліси України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу- відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм Конституції України та Кодексу законів про працю України.

Апелянт зазначив, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

До відзиву, відповідач додав ксерокопію наказу відповідача від 22 лютого 2022 року № 29/к , при цьому до наказу відповідач додав другий окремий листок на якому надруковано таке: З наказом ознайомлений та отримав: 1. ОСОБА_1 . 2. ОСОБА_3 . 3. Апарат управління.

Оскаржений наказ відповідача від 22 лютого 2022 р. № 29/к, який є документом постійного та тривалого (понад 10 років) зберігання друкується на одному боці аркуша, а не на лицьовому і зворотному боці аркуша, при тому, що під час оформлення документів на двох і більше сторінках друга та наступні сторінки мають бути пронумеровані.

Відтак зворотній бік аркуша оскарженого наказу відповідача від 22.02.2023, який оформлений з порушенням вимог п. п. 1.1., 7.10., 7.11. ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів», пп. «б» п. 16 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів не є належним і допустимим доказом вручення наказу позивачу.

Так, в день звільнення, позивачу, всупереч вимог ст. 47 КЗпП України не було вручено копію наказу про звільнення. Відповідач на вимоги позивача від 21.03.2022, 06.04.2022 надіслав позивачу копію оскаржуваного наказу лише 29.05.2022, зволікаючи його надання листами від 12.04.2022, від 25.04.2022. Таким чином початок перебігу строку для звернення з даним позовом до суду розпочався 30.05.2022.

Апелянт вважає, що позивача звільнено з роботи відповідно до наказу від 22 лютого 2022 р. № 29/ к з порушенням вимог ч. 2 статті 40, ст. 49-2 та ст. 42 КЗпП України, тому дана обставина згідно зі статтею 235 КЗпП України була підставою для його поновлення на роботі на посаді головного лісничого та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що залишилося поза увагою при ухваленні рішення суду.

Так, про наступне вивільнення відповідач відповідно до статті 49-2 КЗпП України позивача персонально не попереджав, не пропонував йому іншу роботу на цьому самому підприємстві, не врахував переважне право позивача на залишення на роботі, оскільки має вищу кваліфікацію, тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві.

Всупереч положень п. 8.8 Статуту відповідача, позивача звільнено з посади головного лісничого за відсутності погодження з органом управління майном. Дана обставина згідно зі статтею 235 КЗпП України є додатковою підставою для поновлення позивача на роботі на посаді головного лісничого, що також залишилося поза увагою при ухваленні рішення суду.

Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Правом на подачу відзиву ДП «Ліси України» не скористались.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Представник відповідача ДП «Ліси України» у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до положень ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, то його неявка в судове засідання не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 пропустив місячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, підстав для його поновлення суд не встановив, оскільки, зазначені позивачем причини пропуску строку не є поважними, що є підставою для відмови в задоволенні позову про поновлення на роботі.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1,2 статті 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до частини 3 статті 12 та частин 1,6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_1 11.09.2008 прийнятий на посаду лісничого І класу ДП «Солотвинське лісове господарство», 11.11.2008 призначений головним лісничим ДП «Солотвинське лісове господарство» (а.с. 7-10).

Наказом Державного агентства Лісових Ресурсів України № 648 від 18.10.2021 ДП «Солотвинське лісове господарство» припинено діяльність, шляхом реорганізації, а саме - приєднання до ДП «Осмолодське лісове господарство» (а.с. 49-50).

Наказом голови комісії з припинення ДП «Солотвинське лісове господарство» № 163 від 26.11.2021 скорочено штатну чисельність посад ДП Солотвинського лісового господарства, Росільнянського лісництва, Манявського лісництва, Яблунського лісництва, Богородчанського лісництва, Гутянського лісництва та лісокмплексу. Зокрема в ДП Солотвинсьтке лісове господарство, серед інших, скорочено посаду головного лісничого. Згідно наказу працівників слід попередити не пізніше ніж за два місяці, посади яких підпадають під скорочення, про їх вивільнення 31.01.2022.

У разі виникнення підходящої за кваліфікацією вакансії до закінчення двохмісячного терміну попередження, запропонувати переведення працівників, посади яких скорочуються, на вакантні посади в ДП «Осмолодське лісове господарство».

У разі відмови від переведення або відсутності вакантних посад, з урахуванням висновків комісії з визначення переважного права на залишення на роботі (переведення), підготувати документи для скорочення та звільнення за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (т. а.с. 45-47).

Згідно акту від 06.12.2021, складеного провідним інженером з підготовки кадрів ОСОБА_4 , провідним юрисконсультом ОСОБА_5 та головою профспілки ОСОБА_6 , ОСОБА_1 в цей день вручено повідомлення про скорочення з роботи на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, яке він не підписав та не повернув (т.1 а.с. 54).

Наказом ДП «Солотвинське лісове господарство» № 29/к від 22.02.2022 року ОСОБА_1 звільнено 22.02.2022 року з посади головного лісничого ДП «Солотвинське лісове господарство», у зв`язку із скороченням чисельності працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП (а.с. 48).

Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч.2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Суд правильно зазначив про те, що при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, слід виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18.

Судом встановлено, що 06.12.2021 ОСОБА_1 повідомлено про скорочення штатних одиниць та про його вивільнення після закінчення 2-х місячного терміну.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем були запропоновані позивачу наявні протягом строку попередження вакантні посади чи пропозиції щодо іншої роботи.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем ДП «Солотвинське лісове господарство» (правонаступником якого є ДП «Ліси України») своєчасно та належним чином повідомлено позивача про наступне вивільнення, однак не виконано обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні в організації вакансії, які з`явилися в організації протягом двох місяців та існували на день звільнення, а отже не було дотримано вимоги ч. 2 ст. 40 , ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, в редакції що діяла станом на час звільнення позивача, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Ця правова норма не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність визначається в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Наслідки пропуску строку звернення до суду у вигляді відмови в задоволенні позову застосовуються судом лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але такі строки пропущено та підстав для їх поновлення не встановлено. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ознайомлений та отримав наказ про звільнення № 29/к від 22.02.2022 саме 22.02.2022, що підтверджено його власноручним підписом на звороті наказу, крім того, після звільнення, 23.02.2022 позивач одержав трудову книжку із записом про його звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції дав належну оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що він 22.02.2022 не отримував копії наказу про звільнення № 29/к від 22.02.2022 та не ставив свій підпис про це, натомість отримав копію наказу тільки 30.05.2022, як таким, що не підтверджені належними доказами.

За клопотанням позивача ОСОБА_1 , на спростування доводів відповідача щодо отримання ним наказу 22.02.2022, судом була призначена судова технічна експертиза документа, однак позивач ухилився від її проведення, шляхом відмови у здійсненні оплати вартості експертизи.

Інших доказів, які б спростували письмовий доказ наданий відповідачем щодо отримання позивачем копії наказу про звільнення 22.02.2022, ні в суді першої інстанції, ні апеляційної інстанції стороною позивача не надано.

Судом встановлено, що з аналогічним позовом ОСОБА_1 перший раз звернувся до суду 28.03.2022 року, однак ухвалою Богородчанського районного суду від 05.05.2022, позовна заява повернута ОСОБА_1 , на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України.

З даною позовною заявою позивач звернувся 20.06.2022, а відтак суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 пропустив місячний строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

При вирішенні питання про поновлення строку суд першої інстанції дав належну оцінку наведеним позивачем обставинам, які на його думку, слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.

Суд правильно зазначив про те, що підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Суд врахував пропуск позивачем строку звернення до суду вперше через систему «Електронний суд», позов подано 28.03.2022 року, який повернуто позивачу 05.05.2022 року. Після повернення позову, ОСОБА_1 повторно звернувся до суду з позовом через півтора місяця 20.06.2022 року, а з часу виникнення у позивача права на оскарження свого звільнення і до часу звернення до суду минуло майже чотири місяці.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки через запровадження такого, не можна безумовно вважати поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Позивачем не наведено обставин, які б давали підстави для висновку про те, що мали місце істотні перешкоди чи труднощі, що унеможливили чи суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи, відповідачем не виконано обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні в організації вакансії, які з`явилися в організації протягом двох місяців та існували на день звільнення, а отже не було дотримано вимоги ч. 2 ст. 40 , ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України,однак за захистом своїх трудових прав позивач звернувся до суду з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України. При цьому позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення до суду з відповідним позовом, а також того, що його своєчасному зверненню перешкоджали непереборні обставини, які зробили неможливим або значно утруднили таке звернення, а тому з цих підстав відмовив у задоволенні позову.

Посилання апелянта на те, що оскаржений наказ відповідача від 22 лютого 2022 р. № 29/к оформлений з порушенням вимог ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів», не є належним і допустимим доказом вручення наказу позивачу, не заслуговують на увагу, оскільки сама по собі відсутність нумерації на зворотній сторінці наказу не спростовує факт отримання такого наказу позивачем.

Посилання апелянта на те, що всупереч положень п. 8.8 Статуту відповідача, його звільнено з посади головного лісничого за відсутності погодження з органом управління майном не заслуговують на увагу, оскільки саме органом управління майном Державним агентством Лісових Ресурсів України видано наказ № 648 від 18.10.2021 про припинення ДП «Солотвинське лісове господарство», шляхом реорганізації, а саме - приєднання до ДП «Осмолодське лісове господарство» та утворено комісію з припинення ДП «Солотвинське лісове господарство». У свою чергу на виконання даного наказу - головою комісії з припинення ДП «Солотвинське лісове господарство» № 163 від 26.11.2021 видано наказ про скорочення штатної чисельності посад ДП «Солотвинське лісове господарство», серед яких зазначено посаду відповідача головного лісничого.

Таким чином відсутні підстави для висновку про те, що позивача звільнено з роботи за відсутності погодження з органом управління майном.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 14 серпня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2023 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин