Справа № 204/8412/23
Провадження № 2/204/2483/23
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Кошелюк Д.О.,

за участю представника позивача адвоката Іванчик П.В.,

за участю представника відповідача адвоката Сагайдак А.В.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду у м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення самочинно збудованого нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про знесення самочинно збудованого нерухомого майна, в якій просив зобов`язати відповідача знести самочинно збудоване нерухоме майно триповерхову самочинну забудову літ «Е-З» та господарські (допоміжні) споруди: сарай літ. «З» та гараж літ. «В», що є частиною домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить відповідачу ОСОБА_2 .

В обґрунтування поданої заяви, позивач посилався на те, що він разом з відповідачем є співласниками домоволодіння АДРЕСА_1 , йому належить 21/25 частина домоволодіння, а відповідачу 4/25 часток домоволодіння. Земельна ділянка за цією ж адресою перебуває у спільній сумісній власності його та відповідача. На земельній ділянці зблоковані споруди сарай літ. «З», гараж літ. «В» побудовані впритул до паркана між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , що не відповідає вимогам ДБН та правил протипожежної безпеки, та відповідач не узгодив із співвласниками земельної ділянки таке будівництво. Про те, що будівництво здійснене з порушеннями, позивач дізнався із висновку експертів від 13.03.2023 №1275/1276/1277/1278-22. Тому, позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06.06.2023 року відкрито загальне провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що висновок експертів від 13.03.2023 №1275/1276/1277/1278-22 є неналежним доказом у справі, а тому, посилання позивача про нібито самочинність будівництва та нібито про порушення ДБН та правил протипожежної безпеки, не ґрунтуються на законі.

Клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі, а також про об`єднання зустрічної позовної заяви разом з первісною, були залишені судом без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить наступного висновку.

Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави.

Статтею 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Однією із засад судочинства, регламентованих п.3 ч.1 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить 21/25 частина домоволодіння АДРЕСА_1 : 13/25 частки домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.1991 року та 8/25 частки домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.06.2000.

Інші 4/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 належать відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03 грудня 1982 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1-5307.

Земельна ділянка площею 0,0736 га, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 , належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 878665, виданого 21 квітня 2006 року.

Відповідно до ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм та правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно ст.8 Закону України «Про архітектурну діяльність», робоча документація для будівництва (реконструкції, реставрації, капітального ремонту) об`єкта архітектури виконується відповідно до державних стандартів, норм і правил на підставі затвердженого проекту.

Положеннями ч.1 ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Статтею 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлений порядок права на виконання будівельних робіт.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 в порушення ч.1 ст.34, ч.1 ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» без отримання відповідного дозволу на виконання будівельних робіт та затвердженої у встановленому законом порядку проектної документації на земельній ділянці, прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 , з метою реконструкції будинку, здійснив будівельні роботи з самочинного будівництва: житлового будинку літ. «Е-З», гаражу літ. «В», сарая літ. «З».

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 на земельній ділянці, прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 , з метою реконструкції будинку, здійснив будівельні роботи з самочинного будівництва: прибудови літ. «А3-1», сіней літ. «а1-1»; у житловому будинку літ. «А-1» останній самовільно зробив переобладнання частини приміщення 2-7 площею 12,1 м2 у нежитлове.

Зазначене самочинне будівництво, здійснене сторонами, підтверджується Актом ідеальних часток, складеним фахівцем КП «ДМБТІ» ДОР Сухан Г.В.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» від 21.04.2016 р., вказав, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2020 року по справі № 296/5460/17.

У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14 зроблено висновок, що «правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою (постанова Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі №458/1173/14-ц).

Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, вважав, що відповідач чине йому перешкоди у користуванні належного йому частиною домоволодіння, внаслідок того, що зблоковані споруди сарай літ. «З», гараж літ. «В» побудовані впритул до паркана між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , чим порушують його права, тому вважав, що його право підлягає захисту шляхом знесенням самочинно збудованої будівлі.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Вимоги до доказів встановлені ст.77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст.263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.ст. 4,12,13,79 ЦПК України, позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав та предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Зі змісту позову та наданих стороною позивача пояснень вбачається, що останній обґрунтовував позовні вимоги тим, що зблоковані відповідачем споруди сарай літ. «З», гараж літ. «В» побудовані впритул до паркана між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , порушують права позивача на його право власності.

Суд, згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).

Отже, враховуючи, що захисту в судовому порядку з підстав, передбачених ст.ст.321, 391, 376 ЦК України, підлягає лише тільки дійсне порушене право, і позивачем не доведено, що внаслідок самочинного будівництва - зблокованих споруд сараю літ. «З», гаражу літ. «В», які побудовані впритул до паркана між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , порушено право позивача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з цих обставин.

Що стосується посилань позивача на факт самочинного будівництва з порушенням будівельних норм відповідачем ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно 15 ЦК України, кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст.376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинно збудованого нерухомого майна.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Відповідно до ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами 4 та 7 статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» [Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria] (№46577/15) від 21.04.2016 р. та Верховний суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц вказали, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Разом із тим, позивач не звертався з позовом до відповідача про приведення об`єкту самочинного будівництва (прибудови) у спосіб, передбачений законодавством, клопотань про призначення судової будівельно-технічної експертизи під час розгляду зазначеної цивільної справи позивач, представник позивача не заявляли, позивач не надав доказів того, що відповідач відмовляється провести перебудову об`єкта самочинного будівництва (прибудови), як це передбачено частиною 7 ст.376 ЦК України.

При цьому, відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.

Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов`язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт.

Таким чином, сам по собі факт здійснення відповідачем самочинного будівництва, не є підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту 1 ч.7 ст.376 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17 липня 2019 року по справі № 462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18).

В постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц викладено висновок про те, що суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (постанова Верховного Суду.

Крім того, відповідно до положень ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як було встановлено судом, Управлінням ДАБК ДМР, перевірка дотримання вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності на об`єкті будівництва за адресою: АДРЕСА_1 не проводилася, приписів щодо можливості/неможливості перебудови вищезазначеного об`єкта будівництва не видавалося, з вказаних підстав з позовом про знесення самочинного будівництва Управління ДАБК ДМР до суду не зверталося.

Доказів вичерпання передбачених Законом можливостей для усунення порушень закону за таким самочинним будівництвом суду надано не було.

Більше того, Верховний Суд у постанові від 09.12.2019 року по справі №826/22842/15 дійшов висновку про те, що орган державного архітектурно-будівельного контролю у разі настання умов, передбачених статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», має обов`язок звернутися до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. Звернення до суду з позовом в цьому випадку є способом здійснення владних повноважень, а не способом захисту суб`єктивних прав органу державного архітектурно-будівельного контролю, а захист публічних інтересів у сфері містобудування не може ставитися у залежність від бажання Держархбудінспекції.

Таким чином, сам по собі факт здійснення відповідачем самочинного будівництва, не є самостійною підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту 1 ч.7 ст.376 ЦК України, тому суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.19,41 Конституції України, ст.ст.15,16,18, 376 ЦК України, ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.ст.2,4, 13,76-77,79, 80-82, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення самочинно збудованого нерухомого майна відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Токар