03.11.2023 Єдиний унікальний номер 205/7744/23
Справа № 205/7744/23
Провадження № 2/205/2733/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Федотової В.М., за участю секретаря судового засідання Бондар В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 де Ліль про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому на підставі свідоцтва про право на житло від 06.12.2006 року, а також його дружині та відповідачам по справі, належить по 1/4 частині квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі по справі є донькою та онуком позивача та зареєстровані за вказаною адресою, однак на теперішній час проживають за кордоном. На даний час виникла необхідність продати нерухоме майно, однак відповідачі не мають змоги самостійно знятися із реєстраційного обліку.

Враховуючи викладене, позивач змушений звернутись до суду та просити визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , а також усунути позивачу перешкоди у користуванні та володінні нерухомим майном, шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.09.2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 надав до суду заяву у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 де Ліль у судове засідання не з`явилися, на електронну адресу суду направили заяви у яких просили розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги визнали, проти задоволення позову не заперечували.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , а також його членам її сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 де Ліль, на підставі свідоцтва про право на житло від 06.12.2006 року на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 де Ліль належить по 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Відповідач ОСОБА_5 є донькою позивача (а.с. 19).

Батьками ОСОБА_3 де ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 23).

16.04.2005 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, відповідно ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_9 (а.с. 22).

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 є донькою позивача, а відповідач ОСОБА_3 де

ОСОБА_10 з 26.03.1996 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 53).

Позивач зазначив, що відповідачі по справі тривалий час знаходяться за кордоном, за вказаною адресою не проживають та не мають змоги знятися з реєстраційного обліку.

До правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Приписами ст. 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як зазначено у постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, та ст. 391 ЦК України, лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений.

Звертаючись до суду із позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, позивач посилався на те, що відповідачі перебувають за кордоном і не мають змоги знятися з реєстраційного обліку.

Законом не передбачено такої підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Разом з тим судом встановлено, що відповідачі по справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , по 1/4 частини якої належить відповідачам, позивачу, а також ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності відповідно до свідоцтва про право власності від 06.12.2006 року (а.с. 14).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходить із того, що відповідачі не втратили право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, доказів для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відповідно до ст. 405 ЦК України,

Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідачів на належну їм частку в спірній квартирі в розумінні статей 346, 365 ЦК України не надано і судом таких доказів не здобуто, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18, у справі № 214/368/19 від 23 листопада 2020 року.

Доводи позивача про те, що відповідачі тривалий час не проживають у спірній квартирі, на даний час знаходяться за кордоном і не мають змоги приїхати аби знятися з реєстраційного обліку не ґрунтуються на законі та є безпідставними, оскільки, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, спірна квартира є спільною частковою власністю позивача, його дружини та відповідачів.

При цьому суд враховує, що заява відповідачів про визнання позову не є доказом того, що відповідачі вчинили дії, які у розумінні статей 346, 365 ЦК України свідчили б про припинення їх права власності на належну їм частку в спірній квартирі, а тому суд не приймає визнання відповідачами позову, оскільки таке визнання позову суперечить положенням 319, 321 ЦК України та ст. 41 Конституції України, тобто суперечить закону.

Положеннями ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, аналізуючи вищенаведені обставини справи на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, приймаючи до уваги те, що відповідачі по справі є співвласниками спірної квартири, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Що стосується позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку суд зазначає, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними вимогами від вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у задоволенні якої судом було відмовлено.

Суд також звертає увагу позивача на те, що зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі рішення суду. В подальшому, в разі відмови у знятті з реєстрації в зазначеній квартирі відповідачів на підставі рішення суду, яке є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, такі дії можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. (а.с. 1) слід покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 319, 321, 346, 353, 391, ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 206, 247, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 де Ліль про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовити у повному обсязі.

Судові витрати по справі покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Федотова В.М.