Справа № 523/7388/21
Провадження №2/523/438/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м.Одеси в складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря - Щербан О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 9 в м. Одесі справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гайдаржи Євгенія Олександрівна, про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності,

УСТАНОВИВ:

12 квітня 2021 року ТОВ «Дніпрофінансгруп» звернулося із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гайдаржи Є.О., в якій просить визнати недійсним договір дарування від 25 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гайдаржи Є.О., зареєстрований за реєстровим №57 та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати запис про проведену державну реєстрацію запис право власності/довірчої власності: 13933680, припинивши право власності за ОСОБА_1 на вищевказану квартиру.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що за договором про відступлення права вимоги, укладеним з ПАТ КБ «Надра», ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набув право вимоги за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», а також право звернення на предмет застави за договорами застави цінних паперів та застави майнових прав за договором купівлі-продажу цінних паперів, за якими ОСОБА_2 передав у заставу банку майнові права та цінні папери в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів не виконував, в порушення умов кредитного договору не повідомив банк про реєстрацію права власності на квартиру, не уклав договір іпотеки, Крім того, передав за договором дарування право власності ОСОБА_1 , тоді коли квартира була інвестована за рахунок кредитних коштів. Рішенням суду від 19 липня 2016 року з відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором на користь банку у розмірі 3336105,86 грн та судовий збір.

Перереєстрація предмету застави без згоди заставодержателя призвела до порушення права кредитора в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду.

Після надходження позовної заяви суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України.

23 квітня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

27 вересня 2021 року третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гайдаржи Є.О. надала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що 25 березня 2016 року за реєстровим № 57 нею був посвідчений договір дарування квартири під АДРЕСА_1 , загальною площею 66,2 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м., укладений між ОСОБА_2 як дарувальником та ОСОБА_1 , як обдаровуваним.

На момент нотаріального посвідчення вищевказаного договору дарування волевиявлення сторін правочину було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків; зміст договору не суперечив актам цивільного законодавства, і держави та суспільства, моральним засадам. Отже, договір дарування був укладений з дотриманням загальних положень про договір, вимог глави 55 ЦК України, вимог законодавства, що пред`являються до такого виду договорів, в тому числі і Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року.

На момент вчинення правочину будь-які обтяження та заборони, податкові застави, іпотеки щодо вказаної квартири були відсутні, обмежень на розпорядження майном у сторін правочину не встановлено. Право власності відчужувача ОСОБА_2 , підтверджувалось оригіналом свідоцтва про право власності.

Державна реєстрація права власності набувача ОСОБА_1 проведена відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року.

Отже, приватний нотаріус посилаючись на зазначене вказує, що на момент вчинення правочину у неї підстав відкладення, зупинення або відмови у вчиненні нотаріальної дії не було.

За правилом ст. 27 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не несе відповідальності у разі якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії, подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа, тому вважає що підстав для задоволення позову немає.

Крім того, третя особа звертає увагу суду на те, що позивач звернувся до суду у 2021 році, тоді як за правилом ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

06 грудня 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кочмар В.В. надав суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій заперечував проти задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Із договору про відступлення права вимоги від 21 липня 2020 року № GL48N718070 I 4, на який позивач посилається як на підставу свого звернення до суду з даними вимогами, не вбачається, що позивач дійсно набув право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором ОД 14/07/2008/840-К/167 від 24 липня 2008 року. Посилання конкретно на кредитний договір ОД14/07/2008/840-К/167 від 24 липня 2008 року у копії договору про відступлення права вимоги відсутні, а долучені до нього копії не можливо ідентифікувати в якості додатків до цього договору, або його невід`ємної частини, оскільки сам договір є нотаріально посвідченим, а додатки до нього не містять доказів нотаріального посвідчення, а тому не можуть розцінюватися як докази і братися судом до уваги.

Крім того, сам договір про відступлення права вимоги є лише угодою про намір передати право вимоги і не може бути підставою для вимоги без реальної передачі документів на право вимоги. При цьому, позивач не надає суду доказів сплати і отримання ПАТ «КБ «Надра» грошових коштів за відступлення права вимоги.

Крім того, відповідач не отримував від позивача повідомлень про відступлення права вимоги новому кредиторові.

Право власності на спірну квартиру було зареєстровано з ОСОБА_2 ще 16 липня 2010 року, а 30 березня 2016 року - за ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду лише через одинадцять та п`ять років відповідно. Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є офіційними та загальнодоступними. Таким чином, з моменту внесення відомостей до Державного реєстру про реєстрацію права власності банк міг дізнатися про порушення своїх прав, тобто з 16 липня 2010 року та з 30 березня 2019 року, тому правонаступник банку «Надра» звернувся до суду з позовом поза межами строку позовної давності, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

28 квітня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача адвокат Подорожній А.С. надав суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача та про підтримання позовних вимог.

Також представник позивача надав письмові заперечення щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що строк не був пропущений, оскільки товариство придбало право вимоги на підставі договору про відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року. За умовами вказаного договору позивач набув право вимоги до боржника а також право звернення на предмет застави за договорами застави цінних паперів №ОД14/07/2008/840-3/167 від 24 липня 2008 року та застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів №ОД14/07/2008/840-ЗМП/167 від 24 липня 2008 року , відповідно до яких в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_2 передав у заставу ПАТ "КБ "Надра" майнові права. Представник позивач зазначив, що для позивача строк позовної давності розпочинається з 21.07.2020 року, тобто з моменту укладення договору про відступлення права вимоги

Відповідачі та представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кочмар В.В. у судове засідання не з`явилися, суд вживав заходів щодо повідомлення їх про слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомили, із клопотаннями не зверталися.

Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гайдаржи Є.О. у судове засідання не з`явилася, у матеріалах справи є її письмові пояснення та клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали даної справи, а також матеріали справи №523/14639/15, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено матеріалами справи, 24 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра» укладено кредитний договір № ОД14/07/2008/840-К/167 від 24 липня 2008 року, за яким ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 65578,80 доларів США, з цільовим призначенням - придбання цінних паперів - облігації у бездокументарній формі випуску у кількості 6620 штук, емітованих ТОВ «Сіріус», з номінальною вартістю кожної облігації 35,55 грн. з метою фінансування будівництва житлової нерухомості згідно з Договором купівлі-продажу цінних паперів №Д-167/03 від 08 липня 2008 року, що укладений між ОСОБА_2 та продавцем цінних паперів ТОВ «Паралелі», та Договору про участь у фінансуванні будівництва житлового будинку №2к244.6п.6с від 08 липня 2008 року, що укладений між Позичальником та ТОВ «Сіріус», на підставі якого ОСОБА_2 передається об`єкт фінансування, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «НАДРА» були укладені договори застави цінних паперів №ОД14/07/2008/840-3/167 від 24 липня 2008 року та застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів №ОД14/07/2008/840-ЗМП/167 від 24 липня 2008 року, за якими в якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 передав в заставу банку майнові права.

Таким чином, внаслідок укладання Договору купівлі-продажу цінних паперів та сплати за них відповідних коштів, в якості договірної вартості таких цінних паперів, що були здійснені за рахунок одержаних кредитних коштів, позивальник вступив в інвестиційні відносини з забудовником.

Відповідно до п.п.4.1, 4.2 Договору про участь у фінансуванні будівництва житлового будинку №2к244.6п.6с від 08 липня 2008 року визначено, що передача квартири у власність здійснюється після закінчення будівництва, прийняття об`єкта в експлуатацію та шляхом підписання акту про розрахунок або іншим способом, передбаченим Інформацією про випуск облігацій, але за умови повного виконання боржником своїх зобов`язань.

У випадках, передбачених кредитним договором, заставодержатель набуває право звернути стягнення на предмет застави та отримати задоволення своїх прав за рахунок вартості предмету застави (п. 3.1 договору застави майнових прав від 24 липня 2008 року).

Пунктом 2.1.3 Кредитного договору № ОД14/07/2008/840-К/167 від 24 липня 2008 року встановлено, що протягом 3-х робочих днів з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації прав власності на нерухоме майно, але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операцій по списанню цінних паперів, зазначених у п. 1.2 цього Договору, з рахунку, відкритому у ВАТ «НАДРА», з метою погашення цінних паперів в обмін на документ, що підтверджує право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, у якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальник укладає з банком нотаріально оформлений Договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 66,20 метрів квадратних, яка складається з 2 кімнат.

Згідно з підпунктом 4.3.5. пункту 4.3 кредитного договору позичальник зобовязаний протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, укласти з банком договір , передбачений п.2.1.3 цього договору

Умовами кредитного договору закріплено також і відповідальність сторін. Так , згідно з пунктоом 5.3. у разі порушення позичальником вимог п. 4.3 за виключенням п.п.4.3.8,4.3.9 цього договору, позичальник зобовязаний оплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п.11. договору за кожен випадок.

Згідно з п.7.3 кредитного договору сторони дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років.

Як вбачається з умов кредитного договору п.п.1.2 кредитор ВАТ "КБ "Надра" він укладався з урахуванням умов договору №2к244.6п.6с про участь у фінансуванні будівництва житлового будинку укладеного 08 липня 2008 року між ТОВ "Сіріус" та ОСОБА_2 ..

Згідно з умовами договору №2к244.6п.6с про участь у фінансуванні будівництва житлового будинку п.п.5.1.1 ТОВ "Сіріус" зобов`язувалося забезпечити завершення будівництва, а також прийняття житлового будинку та його складових частин в експлуатацію у ІІ -му півріччі 2008 року .

Однак, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на вказану квартиру було зареєстровано за боржником ОСОБА_2 та у подальшому відчужено на користь іншої особи ОСОБА_1 . В порушення п.2.1.3 Кредитного договору ОСОБА_2 не повідомив банк про факт реєстрації прав власності на нерухоме майно та не уклав нотаріально оформлений Договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (будівельна адреса), загальною площею 66,20 метрів квадратних, яка складається з 2 кімнат.

Згідно з відомостями Юридичного департаменту Одеської міської ради відповідач ОСОБА_2 оформив право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 15.07.2010 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради. Дане свідоцтво було видано на підставі договору №2к244.6п.6с про інвестування будівництва житлового будинку від 08.07.2008 р. , додаткової угоди №1 від 22.12.2008 р. , акту прийому-передачі об`єкта інвестування від 22.12.2008 р. Право власності зареєстровано в електронному реєстрі 16.07.2010 р.

У подальшому 25 березня 2016 року на підставі договору дарування право власності на квартиру АДРЕСА_1 , перейшло до ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гайдаржи Є. О., реєстровий №57, та зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29006847 від 30 березня 2016 року, номер запису/довірчої власності: 13933680.

Заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси №523/14639/15-ц від 19 липня 2016 року солідарно стягнуто у тому числі з боржника на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором ОД14/07/2008/840-К/167 від 24 липня 2008 року в сумі 3336105,86 грн. (екв. 155705,79 дол. США), з них: 1375599,06 грн. (екв. 64203,22 дол. США) - заборгованість за кредитом; 1279632,27 грн. (екв. 59724,17 дол. США) заборгованість по сплаті відсотків; 680874,53 грн. (екв. 31778,40 дол. США) пеня за прострочення сплати кредиту, вказане рішення набрало законної сили, але боржниками не виконується.

21 липня 2020 року за результатами відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року, між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір № GL48N718070_I_4 про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № ОД14/07/2008/840-К/167 від 24 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» (на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства» найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»), а також право звернення на предмета застави за договорами: застави цінних паперів №ОД14/07/2008/840-3/167 від 24 липня 2008 року та застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів №ОД14/07/2008/840-ЗМП/167 від 24 липня 2008 року.

Станом на 21 липня 2020 року ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим заборгованість склала 4 741 320,54 грн.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про заставу» у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Нормою ч. 1 ст. 590 ЦК України передбачено звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ПК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. ст. 572. 574 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 ст. 576 ЦК України передбачено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

За нормами ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За нормами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Перереєстрація предмету застави призвела до порушення права Кредитора в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Відповідно до ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

За нормами ст. 28 Закону України "Про заставу застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.

Отже, жодних підстав для припинення іпотеки, встановлених законодавством, не має.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про заставу» заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (ч. 5 ст. 202 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлен а законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до норми ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Верховний Суд в своїх постановах від 17 березня 2021 року у справі №299/396/17, 24 липня 2019 року №405/1820/17 в схожих правовідносинах також зробив висновок про недобросовісну поведінку особи та зловживання правами, які порушують права кредитора.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент розгляду даної справи) скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав.

Cуд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича;

4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Даний висновок також був врахований Верховним Судом у справі №405/1820/17 постанова від 24 липня 2019 року, під час вирішення спору за схожими правовідносинами де також вказано, що водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Як судом встановлено на відповідача було покладено обов`язок за умовами договору повідомити кредитора про реєстрацію права власності, однак він цієї умови не виконав, протягом трьох днів не повідомив про право власністы на квартиру АДРЕСА_1 , а вже під час розгляду справи у суді про стягнення заборгованості за кредитом, 25 березня 2016 року, здійснив відчуження на користь сина, розуміючи, що після стягнення заборгованості буде нести відповідальність власним майном, тобто вчинив такі дії як для уникнення передачі майна в заставу так і для уникнення відповідальності від виконання зобовязань за кредитним договором та рішення суду, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив договір дарування, який порушує права кредитора та його дії направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Таким чином, позивач, як заінтересована особа, права та законні інтереси якої порушуються, обґрунтовано заявляє вимоги про визнання правочину недійсним.

Посилання представника відповідача на ненадання доказів на набуття позивачем права вимоги спростовуються наявними у справі доказами.

Щодо строку позовної давності про пропуск якого заявляє відповідач необхідно зазнати наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

За нормами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Нормами ст.262 ЦК України закріплено, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Як було зазначено відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦКУ кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦКУ) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 ЦКУ до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», та від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Згідно ж із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори.

При цьому, правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Враховуючи те, що ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" є правонаступником ПАТ "КБ "Надра", тому позивач набув усі права та обов`язки першого кредитора і при цьому враховуються усі дії вчинені і не вчинені банком .

Отже, за нормами ч.1 ст.261 ЦК України для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину, про що також зазначив Верховний Суд в в своїх висновках в постанові від 14.03.2018 у справі № 464/5089/15.

За матеріалами справи №523/14639/15 08 вересня 2015 р. від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" до Суворовського районного суду м.Одеси надійшов позов до позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ОДА14/07/2008/840-К/167. Згідно з розрахунком заборгованості було нараховано боргу станом на 27.08.2015 року- 155705,79 доларів США. Рішенням суду позов задоволено та стягнуто заборгованість.

12 квітня 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» звернулося до суду з даним позовом.

Судом було вже зазначено, що кредитним договором п.2.1.3 , п.4.3.5 на відповідача ОСОБА_2 покладено обов`язок повідомити кредитора про реєстрацію права власності на квартиру, яку він мав передати в заставу для гарантії виконання своїх зобов`язань з повернення боргу. Умовами кредитного договору передбачена відповідальність за порушення вказаних умов п.5.3.

Крім того, судом встановлено, що банк укладаючи кредитний договір 24 липня 2008 року був обізнаний про період завершення будівництва житлового будинку в ІІ півріччі 2008 року, тому здійснюючи контроль за виконанням відповідачем фінансових зобов`язань, мав можливість контролювати дотримання позичальником умов щодо повідомлення про реєстрацію права власності на нерухоме майно. І звернувшись до суду в 2015 році з вимогою про стягнення заборгованості банк міг з`ясувати і виявити реєстрацію права власності за відповідачем на квартиру, отримавши таку інформацію з Державного реєстру нерухомого майна.

Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що банк міг дізнатися про порушення умов договору ще як в 2010 році так і в наступні роки , аж до 2015 року.

Щодо порушення своїх прав на отримання в іпотеку майна та про укладення договору дарування, банк міг дізнатися як під час розгляду справи за позовом про стягнення заборгованості так і після отримання рішення суду , яке набрало законної сили в 2016 році, на стадії виконання рішення, здійснивши перевірку майнового стану боржника.

Твердження позивача про те, що він не міг знати про порушення прав, через набуття права вимоги лише в 2020 році, не враховується судом, оскільки для нього як правонаступника кредитора настають відповідні наслідки .

Отже, позивач не довів того, що він не міг дізнатися про порушення свого права, тому позов не підлягає задоволенню через пропуск трирічного строку позовної давності для визнання недійсним договору.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 258-259, 263, 265, 268, 273, 354-355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» в задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гайдаржи Євгенія Олександрівна, про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення рішення.

Рішення складено 03 листопада 2023 року.

Суддя