Провадження № 2/761/8081/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Дем`янчук С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 доГоловного управлінняПенсійного фонду України вм.Києві про стягнення 3процентів річнихта інфляційних втрат,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків , в якому просить суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з казначейського рахунку на його користь 3% річних у сумі 60562,23 грн; інфляційні збитки у сумі 287197,49 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є військовим пенсіонером з 2016 року та перебуває на обліку ГУ ПФУ у місті Києві.

Вказує, що позивачу призначено пенсію за вислугу років відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (далі - Закон України № 2262-XII).

Однак, зазначає, що відповідач, внаслідок протиправних дій протягом 2019-2023 років, проводив виплату пенсії в меншому розмірі. При цьому, стверджує, що зазначений факт підтверджений рішеннями Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.07.2021 по справі №640/20840/20, від 15.07.2022 у справі №640/4067/22 та від 13.12.2022 у справі №640/1092/22.

На виконання зазначених рішень судів відповідач нарахував до виплати позивачу суми коштів у зазначеному розмірі, однак фактичний розрахунок так і не здійснив.

За результатами добровільного виконання відповідачем рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.07.2021 у справі №640/20840/20 щодо проведення йому перерахунку пенсії та виплати заборгованості у зв`язку з незаконним її припиненням від відповідача отримано відповідь від 25.11.2022 №2600-0310-8/187502, відповідно до якої відповідач нарахував заборгованість з невиплати пенсії в розмірі - 135495,02 грн.

Звертає увагу, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.07.2022 у справі №640/4067/22 відповідачем надано відповідь від 13.12.2022 №2600-0202-8/165642 згідно якої відповідач нарахував заборгованість з невиплати пенсії в розмірі - 217390,00грн.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.12.2022 у справі №640/1092/22 відповідачем направлена відповідь від 14.06.2023 №2600-0202-8/119333 відповідно до якої йому нараховано заборгованість з невиплати пенсії в розмірі 269066,50 грн.

За таких оставив, з огляду на зазначене, вважає, що, в зв`язку з невиконанням рішень судів,він звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення штрафних санкцій у виді 3% річний та інфляційних втрат внаслідок заборгованості, яка склалася з невиплати пенсії у належному розмірі.

Таким чином, позивач вважає, що оскільки рішення суду не виконане, то Головним управління Пенсійного фонду України в м. Києві має бути сплачено суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, три проценти річних від простроченої суми, що становить 3% річних у сумі 60 562, 23 грн та інфляційні збитки у сумі 287197,49 грн, що й зумовило його звернутися до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Ухвалою від 23.06.2022 відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

02.10.2023, засобами поштового зв`язку,від відповідача надійшов відзив на позов від 14.09.2023 №2600/0904-8/180696 в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому, зазначив, що з 11.02.2016 року позивач перебуває на обліку ГУ ПФУ у місті Києві та позивачу призначено пенсію за вислугу років відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон України № 2262-XII).На виконання рішень судів позивачу нараховано заборгованість, яка підлягає виплаті,але не виплачується.

Так, відповідач підтвердив, що на виконання рішень зазначених у позовній заяві Головним управлінням проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 , в порядку, встановленому судовим рішенням, здійснено нарахування коштів. Виплата заборгованості, обчисленої на виконання рішень суду, ухвалених на користь ОСОБА_1 буде здійснюватися в порядку черговості в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету. При цьому, відповідач зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку. Тобто,вказав, що норми ЦК України, в яких передбачено відповідальність боржника за несвоєчасне та неповне проведення розрахунків за грошовим зобов`язанням.

Отже, зазначив, що ст. 625 ЦК України відповідно до якої передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також. три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом та на його думку до правовідносин з виплати пенсії застосування ст. 625 ЦК України суперечить чинному законодавству України, але, в даному випадку, заборгованість щодо сплати різниці між нарахованою і фактично виплаченою пенсією є грошовим зобов`язанням.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 6 Конституції України визначає, що Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач є полковником запасу ЗСУ, учасником бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_2 від 22.03.2018, видане Управлінням державної охорони України.

Позивач з 2016 року є військовим пенсіонером, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, та отримує пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Як свідчать матеріали справи, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.07.2021 у справі №640/20840/20 задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку та виплаті пенсії на підставі довідки виданої Управлінням державної охорони України від 06.08.2020 № 2/6-1415, починаючи з 01.04.2019, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядовогl6; і начальницького складу та деяких інших осіб»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки виданої Управлінням державної охорони України від 06.08.2020 № 2/6-1415, починаючи з 01.04.2019 відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням проведених раніше виплат.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києвасуду від 21.07.2021 отримав виконавчий лист у справі №640/20840/20 від 04.11.2021.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 25.11.2022 №2600-0310-8/187502 повідомило позивача про те, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Також у листі зазначено, що у листопаді 2022 року на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва 21.07.2021 у справі №640/20840/20 Головним управління здійснено перерахунок пенсії позивача в порядку, встановленому судовим рішенням та нараховані кошти у сумі 135495,02 грн. Сума нарахованих коштів обліковується в автоматизованих базах даних обробки пенсійної документації. Крім того зазначено, що погашення заборгованості, обчисленої на виконання судового рішення, здійснюється в порядку черговості в межах відповідних бюджетних асигнувань.

Як зазначає позивач, на день звернення до суду з даним позовом, відповідачем рішення суду не було виконано, у розмірі 135495,02 грн.

Як свідчать матеріали справи, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.07.2022 у справі №640/4067/22яким позов задоволено на користь ОСОБА_1 яким визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з 10.11.2021. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію, починаючи з 10.11.2021.

Рішення суду набрало законної сили та видано виконавчий лист.

Відповідачем, на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.07.2022 у справі №640/4067/22, листом від 13.12.2022 №2600-0202-8/165642 зазначено, що позивачу нараховано заборгованість з невиплати пенсії в розмірі 217390,00грн.

В позовній заяві, позивач наголошував, що заборгованість не сплачена.

В той же час,відповідачем вказана інформація не спростована, доказів на спростування не надано.

Судом встановлено що в матеріалах справи міститься рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.12.2022 у справі №640/1092/22 яким задоволено позов на користь ОСОБА_1 . Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києвіщодо обмеження пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019 максимальним розміром, який не перевищує десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію без обмеження її максимальним розміром з 01.04.2019. та рішення суду вступило в законну силу, й видано виконавчий лист.

При цьому, листом відповідача від 14.06.2023 №2600-0202-8/119333 підтверджено, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.12.2022 у справі 640/1092/22 позивачу нараховано заборгованість з невиплати пенсії в розмірі 269066,50 грн.

Слід, звернути увагу., що інформації щодо проведення виплати заборгованості відповідач не надав.

Таким чином, з огляду на викладене вище, судом встановлено, що на виконання зазначених рішень судів відповідачстворив заборгованість з недоплати пенсії за рішенням від 21.07.2021 у справі №640/20840/20 в сумі 135495,02 грн; за рішенням від 15.07.2022 у справі №640/4067/22 в сумі 217390,00 грн та за рішенням від 13.12.2022 у справі №640/1092/22 в сумі 269 066,50 грн.

Доказів щодо зворотного відповідачем не надано та в матеріалах справи не міститься та твердження позивача не спростовано.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дана норма матеріального права визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання.

Дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

В розумінні даної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 5 статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18).

Таким чином, суд вважає, що зобов`язання, що виникли у відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на підставі судового рішення є грошовими та виражені в національній валюті.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини 1 та частини 6 статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За приписами статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Серед основними засад судочинства є «обов`язковість судового рішення».

Враховуючи вказані норми Основного Закону право позивача на отримання пенсії є конституційним правом на соціальний захист, що гарантується Державою, яка зобов`язана спрямовувати свою діяльність на забезпечення цього права.

У свою чергу, Держава діє через органи законодавчої, виконавчої та судової влади, які зобов`язані здійснювати свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Отже, Пенсійний Фонд України, який є центральним органом виконавчої влади та його територіальні органи, зобов`язані у своїй діяльності керуватися Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Таким чином, оскільки рішення судів фактично невиконані, то відповідач має сплатити індекс інфляції за прострочення виплати основного боргу та 3% річних.

Суд приймає до уваги, що відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів».

Стаття 6 Конституції України визначає, що Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

За статтею 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 2 Положення, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів.

Відповідно до Положенням, Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України.

Згідно з Положенням, Казначейство відповідно до покладених на нього функцій забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку та, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно з абзацом 2 підпункту 1 пункту 9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України та пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Водночас відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Пунктом 10-1 Постанови Пленуму Верховного суду України N° 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем . у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом.

У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (провадження N° 14-515цс 19) вказано, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейства чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи її територіальний орган.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 вересня 2022року у справі №641/4272/19 зазначено, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем с Держава Україна, а не ДКС України чи її територіальний орган (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року №641/8857/17 (пункт 64)). Тому, у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем ДКС України або її територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат, що вказано у постанові Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10.

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №911/4249/16, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання.

При цьому, слід звернути увагу, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Зокрема, в Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.07 №6-рп/2007 зазначено про те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Так, ЄСПЛ у справі «Бакалов проти України» та у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові ВСУ від 22.03.17 у справі №3-77гс17, у постановах КГС у складі ВС від 27.03.18р. у справах №925/246/17, №925/974/17, а також у постанові ВП ВС від 10.04.2018 у справі №12-46гс18.

Таким чином, відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій і відсутність відповідного фінансування не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату, і не може позбавляти особу права на отримання належних сум пенсії.

Крім цього, у справі Soeringvs UK (judgementof 7 July 1989) Європейський суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Крім того, будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої - забезпечення і розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Таким чином, на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «майно» охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п.74 рішення від 02.03.2005 у справі «VonMaltzanandOthers v. Germany»). Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність. Таким чином, ст.1 Першого протоколу до Конвенції слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань».

Як вже встановлено судом, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язань належним чином.

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, за встановлених обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд дійшов висновку, що оскільки відповідачем за рішенням суду на користь позивача нараховано заборгованість, яка не виплачена, тому позивач вправі вимагати сплати 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання.

Відповідно до розрахунку, наданим позивачем, які були перевірені під час розгляду справи 3% річних за період з 01.04.2019 (день виникнення заборгованості) по 15.06.2023 (день подання позову) становить 60562,23 грн та інфляційні збитки - 287197,49 грн.

Тому, враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити та стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 60562,23 грн та інфляційні збитки у сумі 287197,49 грн.

З огляду на викладене вище, з урахуванням змісту ст. 25 Бюджетного кодексу України та пп. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України стягнення з Державного бюджету України шляхом списання певної суми коштів з відповідного казначейського рахунку на користь позивача є належним та ефективним способом захисту його прав. Державна казначейська служба України чи її компетентний орган повинні самостійно визначити в межах наданих їм повноважень з якого рахунку слід списати ці кошти та який орган Казначейства має здійснити таке списання.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 77-81, 141,259, 263, 264, 265, 268, 278, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ПозовОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення 3 процентів річних та інфляційних втрат - задовольнити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, адреса місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) 3% річних у сумі 60562 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят дві) грн 23 коп, інфляційні збитки у сумі 287197 (двісті вісімдесят сім тисяч сто дев`яносто сім) грн 49 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Сіромашенко