РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/10290/23

Номер провадження 2/495/4854/2023

16 жовтня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Боярського О.О.,

при секретарі - Червинській І.В., Саханові О.А.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та розірвання шлюбу -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_2 в якому просить суд:

- розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначивши місце проживання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за його місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 у зв?язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері.

Свої позовні вимоги обґрунтовує зокрема тим, що він ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одеса, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Одеса.

Від сімейного життя у сторін є спільна дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданого 18.01.2023 року Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси).

Шлюбні стосунки між сторонами припинені, а причиною розпаду сім`ї стали різні погляди на життя. На даний и час сторони проживають окремо, збереження сім`ї позивач вважає неможливим, спору про розподіл майна не має.

Кожен з сторін має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім?ю. З того періоду ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання припинено.

Стосовно спільної дитини позивач зазначає, що з травня 2023 року спільна дитина, син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач здійснює самостійне виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідачка тривалий час не піклуються про фізичний і духовний розвиток спільної дитини, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дитини.

Відповідачка не спілкуються з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, також не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей. Відповідачка не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною й протиправною поведінкою, показує поганий приклад і створює небезпеку для її життя і здоров?я, не проявляє інтересу до її внутрішнього світу.

Відповідачка не надає жодних грошових коштів на утримання сина, позивач повністю забезпечує сина за власні кошти.

Відповідачка ОСОБА_2 , по відношенню до спільної сина ставиться погано, при зустрічі постійно кричить на нього та не проявляє поваги до малолітнього ОСОБА_4 .

Позивач неодноразово проводив з Відповідачкою бесіду стосовно прояву зацікавленості до дитини, просив не кричати, а також цікавиться її здоров?ям, розвитком, моральним та фізичним вихованням, водночас всі прохання Позивача Відповідачка ігнорує.

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 15.09.2023 року (посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. 15.09.2023 року та зареєстрованої в Реєстрі за № 536 на ім?я всіх компетентних органів та установ), відповідач зазначає, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , самостійно виховує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та відповідач повідомляє, що не має можливості виконувати свої батьківські обов?язки, щодо сина та дає згоду на позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .

Тим самим Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків щодо своєї дитини, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов?язків із виховання дитини.

У зв`язку із тим, що Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків з виховання дитини її має бути позбавлено батьківських прав в судовому порядку з визначенням місця проживання дитини з батьком.

Позбавлення матері батьківських прав та визначення місце проживання дитини з позивачем пов?язане з бажанням захистити інтереси дитини та її право на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, збереження сталих соціальних зв?язків із однолітками, родичами, хрещеними батьками, бабусею та дідом, надання йому можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею.

Матеріальний стан Позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхіднім харчуванням, повномірним розвитком, корисним дозвіллям.

На даний час, Позивач самостійно забезпечує сина усім необхідним, оскільки дитина перебуває на його самостійному утриманні.

Позивач не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра, не має боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власних дітей, не судимий.

Позивач не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому.

Водночас, Відповідачка на протязі останнього року ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не бере участі у вихованні та утриманні сина, не піклується про нього, тому є доцільним позбавленням батьківських прав Відповідача.

Процесуальні дії.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 вересня 2023 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 в підготовчому судовому засіданні призначеному 09.10.2023 року просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. 09.10.2023 року подав до канцелярію суду заяву в якій просив суд розглядати справу без його участі.

Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Галінський В.С. в підготовчому судовому засіданні призначеному 09.10.2023 року наполягав на задоволені позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_2 в підготовчому судовому засіданні призначеному 09.10.2023 року позовні вимоги визнала у повному обсязі, вказала, що обізнана про наслідки позбавлення її батьківських прав, наслідки визнання позову їх відомі та зрозумілі. 09.10.2023 року подала до канцелярію суду заяву про визнання позову та просила суд розглядати справу без її участі.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Однак 16.10.2023 року представник служби у справи дітей Білгород-Дністровської міської ради надав до канцелярії суду пояснення в яких зазначив, що оскільки батьки дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в ході розгляду справи дійшло до згоди стосовно питання, щодо позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, то орган опіки та піклування вважає, що надавати висновок по вказаному питанню не є необхідним.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом було встановлено, що він ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одеса, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Одеса.

Від сімейного життя у сторін є спільна дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданого 18.01.2023 року Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси).

Шлюбні стосунки між сторонами припинені, а причиною розпаду сім`ї стали різні погляди на життя. На даний и час сторони проживають окремо, збереження сім`ї позивач вважає неможливим, спору про розподіл майна не має.

Кожен з сторін має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім?ю. З того періоду ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання припинено.

Стосовно спільної дитини позивач зазначає, що з травня 2023 року спільна дитина, син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач здійснює самостійне виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідачка тривалий час не піклуються про фізичний і духовний розвиток спільної дитини, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дитини.

Відповідачка не спілкуються з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, також не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей. Відповідачка не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною й протиправною поведінкою, показує поганий приклад і створює небезпеку для її життя і здоров?я, не проявляє інтересу до її внутрішнього світу.

Відповідачка не надає жодних грошових коштів на утримання сина, позивач повністю забезпечує сина за власні кошти.

Відповідачка ОСОБА_2 , по відношенню до спільної сина ставиться погано, при зустрічі постійно кричить на нього та не проявляє поваги до малолітнього ОСОБА_4 .

Позивач неодноразово проводив з Відповідачкою бесіду стосовно прояву зацікавленості до дитини, просив не кричати, а також цікавиться її здоров?ям, розвитком, моральним та фізичним вихованням, водночас всі прохання Позивача Відповідачка ігнорує.

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 15.09.2023 року (посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. 15.09.2023 року та зареєстрованої в Реєстрі за № 536 на ім?я всіх компетентних органів та установ), відповідач зазначає, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , самостійно виховує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та відповідач повідомляє, що не має можливості виконувати свої батьківські обов?язки, щодо сина та дає згоду на позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .

Тим самим Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків щодо своєї дитини, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов?язків із виховання дитини.

У зв`язку із тим, що Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків з виховання дитини її має бути позбавлено батьківських прав в судовому порядку з визначенням місця проживання дитини з батьком.

Позбавлення матері батьківських прав та визначення місце проживання дитини з позивачем пов?язане з бажанням захистити інтереси дитини та її право на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, збереження сталих соціальних зв?язків із однолітками, родичами, хрещеними батьками, бабусею та дідом, надання йому можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею.

Матеріальний стан Позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхіднім харчуванням, повномірним розвитком, корисним дозвіллям.

На даний час, Позивач самостійно забезпечує сина усім необхідним, оскільки дитина перебуває на його самостійному утриманні.

Позивач не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра, не має боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власних дітей, не судимий.

Позивач не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому.

Водночас, Відповідачка на протязі останнього року ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не бере участі у вихованні та утриманні сина, не піклується про нього, тому є доцільним позбавленням батьківських прав Відповідача.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 та обставини, на які позивач посилається, обґрунтовуючи вимоги, визнала у повному обсязі.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно дост.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статей21,24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Частинами 3, 4статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідност.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.3ст.109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Згідно ч.1ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.2ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення.

Згідно із частиною 2статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до п.10Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11(із змінами та доповненнями), проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам, суд приходить до висновку про необхідність розірвати шлюб між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно із ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Окрім того, судом встановлено, що відповідачці ОСОБА_2 , як матері малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_3 та протиправної поведінки по відношенню до дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), що зазначив і позивач у позовній заяві.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідачка за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , без поважних причин залишивши його без материнської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та позивачем доведено, що поведінка відповідачки відносно її дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Виходячи із оцінки доказів у справі таке ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що позбавлення батьківських прав не позбавляє відповідачку права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в разі зміни свого ставлення до дітей, своєї поведінки та усунення обставин, що були підставою позбавлення батьківських прав.

Стосовно позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком та позбавлення відповідачки батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 суд зазначає, що позивач просить визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 разом із ним за адресою його проживання та позбавити відповідачку батьківських прав відносно сина, а відповідачка під час розгляду справи в судовому засідання надала згоду на це.

У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що якщо під час розгляду справи батьки дитини дійшли згоди з приводу вказаного питання, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку не є потрібним, оскільки на це потрібен значний час, що може призвести до затягування розгляду справи.

Суд бере до уваги те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.

Подібні правові висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19; Постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц; Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що будь який висновок органу опіки та піклування, який має консультативну дорадчу силу у разі визнання відповідачем позову не має особливого значення, оскільки дитини повинна проживати з одним із батьків, а суд в свою чергу має діяти виключно в якнайкращих інтересах дитини.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, та враховуючи той факт, що подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам дитини, суд вважає необхідним розірвати шлюб між сторонами.

Окрім того, суд дійшов до переконання про те, що у ході розгляду справи встановлено беззаперечні докази повного відсторонення відповідачки ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню сина ОСОБА_4 , тому враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини із батьком, та позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню, у зв`язку із чим слід позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначивши місце проживання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за його місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 у зв?язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та розірвання шлюбу - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 02.07.2022 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 1109, свідоцтво про шлюб № НОМЕР_3 .

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначивши місце проживання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за його місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 у зв?язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О.Боярський