Справа № 489/936/20
Провадження № 22-ц/812/1208/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі представників позивача - Сіхарулідзе Д.Г., Щербакової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану адвокатом

Сіхарулідзе Дмитром Геннадійовичем

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Рум`янцевою Н.О., повний текст складено 07 вересня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Сенс Банк", державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Прасолової Людмили Михайлівни про визнання дій протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

25 лютого 2020 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Сіхарулідзе Д.Г. звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Сенс Банк" (далі АТ «Сенс Банк»), державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Прасолової Л.М. про визнання дій протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 06 серпня 2008 року між нею та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" було укладено договір іпотеки на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 640/4-359 від 06 серпня 2008 року. За вказаним договором іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належала позивачці на праві власності на підставі договору дарування квартири.

27 січня 2020 року державним реєстратором було здійснено реєстрацію права власності за АТ "Альфа Банк" на спірну квартиру.

Вважає, що зазначена державна реєстрація є незаконною, оскільки договорів іпотеки щодо вказаного нерухомого майна з АТ "Альфа банк" позивач не укладала, а тому у Державного реєстратора не було законних підстав для проведення державної реєстрації. Договір іпотеки позивачка укладала з ПАТ "Укрсоцбанк". Доказів щодо відступлення прав вимоги, внесення змін до договору іпотеки в частині нового іпотекодержателя, тощо, державному реєстратору не надавалися.

Позивачка заперечує щодо отримання будь-яких вимог від АТ "Укрсоцбанк" або від АТ "Альфа банк" стосовно виконання зобов`язань за Іпотечним договором від 06 серпня 2008 року. У АТ "Альфа Банк" немає доказів на підтвердження факту направлення й отримання позивачем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки, хоча в силу наведених норм матеріального права іпотекодержатель зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію.

Крім того, зазначає, що державний реєстратор не мав права реєструвати право власності АТ "Альфа банк" відповідно до вимог Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Також відповідачем не була проведена оцінка спірного майна, що також є підставою незаконності проведення державної реєстрації.

Відповідно до пункту 36 Постанови Кабінету міністрів України від 17 жовтня 2013 року, № 868 "Про затвердження державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень" для проведення державної речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, - припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Пунктом 46 цієї Постанови передбачено, що для проведення державної реєстрації права на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

За умовами договору іпотеки іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання умов кредитного договору, в тому числі якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за Кредитним договором, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані іпотекодавцем при укладені цього договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов даного договору, а також у інших випадках, передбачених Кредитним договором.

Таким чином, виходячи із аналізу вищезазначених норм законів та нормативно-правових актів, звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки банк набуває лише за умови надання до реєстратора відповідних документів.

А реєстратор для вчинення реєстраційної дії з реєстрації права власності має перевірити нене тільки наявність, а зміст і повноту поданих документів, тобто застереження, про яке домовились сторони.

Між тим, державному реєстратору не були надані, зокрема, докази невиконання боржником умов кредитного договору, тобто факт існування заборгованості, підтверджений належним чином.

Крім того, не було враховано вимоги пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яка встановлює правило про заборону кредитодавцю вимагати повернення кредиту, строк давності якого сплив.

Більш того, державний реєстратор не повідомив власника об`єкта нерухомого майна про надходження заяви про проведення державної реєстрації щодо права власності на спірне майно за іншою особою.

Позивач вважає, що іпотечний договір фактично не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що свідчить про відсутність погодження всіх сторін з даним застереженням.

Крім того, на час проведення державної реєстрації існувала заборона щодо реєстраційних дій на підставі заяви власника про заборону вчинення реєстарційних дій.

Посилаючись на те, що визнання недійним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав, уточнивши свої вимоги позивач остаточно просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 51168235 від 17.02.2020 року о 13:04:40, прийняте Державним реєстратором Прасоловою Л.М. Радсадівської сільської ради Миколаївського району (зареєстрований у реєстрі за № 35517541) про реєстрацію права власності АТ "Альфа Банк" на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить Іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування квартири та є предметом іпотеки, припинити право власності за АТ «Альфа Банк» на вказану квартиру.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2023 року у задоволені позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав, що з досліджених матеріалів не вбачається неправомірності дій щодо проведення реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, вважає що відповідачем дотримано процедуру набуття права власності за іпотечним договором, відповідачем не доведено факту неотримання вимоги про усунення порушень з поважних причин, а посилання на відсутність оцінки майна, дію Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" та закінчення строку позовної давності необґрунтовані та безпідставні.

Так, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначав, що сторони між собою, відповідно до умов іпотечного договору, крім інших умов договору, узгодили іпотечне застереження та випадки порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідне застереження в іпотечному договорі визначає спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому судом першої інстанції не взято до уваги твердження позивача, про те, що АТ "Альфа банк" не дотримано порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки згідно вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» AT «Укрсоцбанк» направляло ОСОБА_2 та ОСОБА_1 письмове повідомлення про усунення порушень кредитного договору за належною адресою, відомостей щодо зміни адреси проживання чи реєстрації позивачка не надавала.

У своїй позовній заяві представник позивача посилається на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та зазначав, що протягом дії цього Закону не може бути предметом застави згідно зі статті 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотек згідно із статті 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку.

Мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Отже, мораторій на звернення стягнення на нерухоме житлове майно, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", встановлено тільки щодо примусового відчуження такого майна без згоди власника.

Вказаний Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, а тому існує тільки правова підстава, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Спори щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не розглядалися, виконавчі надпис нотаріусом не вчинялися, виконавче провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки примусове виконання виконавчих документів не здійснювалося. Таким чином, примусового звернення стягнення на предмет іпотеки не відбувалося.

Згідно статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку", відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання - прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями іпотечного договору передбачено таке застереження щодо передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем забезпеченого зобов`язання.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції вважав, що позивач безпідставно посилається на можливість застосування до дійсних правовідносин Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки позивач надав іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя.

Крім того, слід зазначити, що дія вказаного Закону втратила чинність на підставі Кодексу України з процедур банкрутства № 2597-VIII від 18жовтня 2018 року.

Суд першої інстанції не погодився з твердженнями представника позивача про те, що відповідачем не було проведено незалежну оцінку предмета іпотеки, оскільки 29 жовтня 2019 року незалежна оцінка була проведена суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Незалежна експертна компанія».

Щодо зазначення позивачем про те, що минув строк позовної давності у зв`язку з чим зобов`язання вважається припиненим, суд вважав, що таке твердження є безпідставним, оскільки відповідно до норм ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Сіхуралідзе Д.Г., оскаржила його в апеляційному порядку.

Вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтоване, таким, що суперечить нормам застосованого законодавства та обов`язкових рішень Верховного суду, тому просила про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції є тотожними із доводами позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача АТ «Сенс Банк» просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач державний реєстратор Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області правом на подачу відзиву не скористався.

У судовому засіданні представника позивача апеляційну скаргу підтримали просили про її задоволення.

Позивач та відповідачі у судове зсідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу приписів частини2 статі 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частини 1 статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частини 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до статте 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Полонкою Ю.С. 24 липня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1111.

06 серпня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (далі - кредитор) та ОСОБА_2 (далі - позичальник) укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № 640/4-359, за умовами якого позичальник отримав кошти у сумі 38500,00 доларів США зі сплатою 15,0 % річних в доларах США, строком до 05 серпня 2023 року ( т.1 а.с.91-96).

Цього ж дня між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (далі - іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (далі - іпотекодавець) укладено Іпотечний догові, відповідно до якого, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за Генеральним договором про надання кредитних послуг № 640/4-359 від 06 серпня 2008 року, укладеним між іпотекодержателем та позичальником та Додатковими угодами до нього, що укладені та будуть укладені між іпотекодержателем та позичальником, які є невід`ємними частинами договору, яким обумовлене основне зобов`язання, належне їй нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с.9-11).

Відповідно до п.1.2 Іпотечного договору, заставна вартість предмету іпотеки, за згодою сторін, становить 48342,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору (за 100 доларів =484,45 грн.) еквівалентно сумі 234192 грн. 82 коп.

Згідно п. 4.1 Іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 4.5.3. іпотечного договору зазначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV. Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і є частиною договору

У зв`язку з неналежним виконання умов кредитного договору станом на 20 серпня 2019 року за ОСОБА_3 утворилася заборгованість у розмірі 84141,90 дол. США.

03 вересня 2019 року на адресу зазначену у кредитному та іпотечному договорах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зокрема, АДРЕСА_3 , направлено повідомлення АТ "Укрсоцбанк" від 29 серпня 2019 року №2020 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням( т.1 а.с.97).

Вказане повідомлення повернулося без вручення адресату за спливом строку зберігання. У справі відсутні докази вручення повідомлення-вимоги боржнику (т.1 а.с.98-105).

Відповідно до висновку про вартість майна від 29 жовтня 2019 року, складеного ТОВ «Незалежна експертна компанія», вартість спірної квартири становить 497 755 грн. без ПДВ, станом на 22 жовтня 2019 року( т.1 а.с.106).

На підставі передавального акту від 15 жовтня 2019 року внаслідок реорганізації шляхом приєднання правонаступником усіх прав та обов`язків АТ "Укрсоцбанк" стало АТ "Альфа-банк".

27 січня 2020 року державним реєстратором проведена державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень( т.1 а.с.167-169).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 27 лютого 2020 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності АТ "Альфа-банк" на підставі копії письмової вимоги № 2020 від 29 серпня 2019 року, документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя № 612 від 03.09.2019; документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя № 620 від 30.09.2019; договору іпотеки від 06.08.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2500; документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя № 639 від 03.09.2019 року (т.1 а.с.12-15).

01 грудня 2022 року до Державного реєстру банків внесений запис про зміну найменування Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК та Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» (т.1 а.с.228).

Згідно з частиною 1 статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників .

За положеннями статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зважаючи викладене АТ «Альфа-Банк», який згодом змінив на зву на АТ «»Сенс Банк» є правонаступником АТ "Укрсоцбанк".

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що не вбачається неправомірності дій щодо проведення реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, вважає що відповідачем дотримано процедуру набуття права власності за іпотечним договором, відповідачем не доведено факту неотримання вимоги про усунення порушень з поважних причин, а посилання на відсутність оцінки майна, дію Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" та закінчення строку позовної давності необґрунтовані та безпідставні.

Проте не з усіма висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду в погоджується з огляду на наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону № 898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV).

За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами статті 36 Закону № 898-IV (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, реєстрація права власності на спірне майно за АТ «Альфа - Банк» відбулася на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на те, що договір про задоволенні вимог іпотекодержателя між іпотекодержателем та іпотекодавцем не укладався, а іпотечний договір не містить відповідного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з підпунктом 4.5.3 пункту 4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Зазначені вище пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням.

Наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вірно виснував про наявність в іпотечному договорі іпотечного застереження, а відтак відсутність потреби в укладанні між сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

А тому, не заслуговують на увагу твердження позову та апеляційної скарги про відсутність належного іпотечного застереження у іпотечному договорі від 06 серпня 2008 року.

Посилання у позові на правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду № 554/14813/15-ц від 11 квітня 2018 року не можуть бути взяті до уваги, оскільки висновок сформульовано за інших фактичних обставин, оскільки у тій справі сторони за договором іпотеки погодили можливість виникнення в іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя та у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (підпункти 5.2.1 і 5.2.2 пункту 5.2 договору іпотеки), проте такий укладено не було.

Відповідно до частини1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на серпень 2019 року), у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною 8 статті 18 цього Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстраціяречових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першої статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127( далі - Порядок), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, подається, зокрема, документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 Порядку, який набрав чинності на момент прийняття оскаржуваного рішення, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, у наведених пунктах 57,61 Порядку визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Вказаний висновок висловлено постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц.

Із наведеного вбачається, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18.

Наведені норми спрямовані на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Аналогічного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 720/852/18.

У справі, рішення в якій переглядається встановлено, що 03 вересня 2019 року банком на адресу іпотекодавця було направлено повідомлення-вимогу від 29 серпня 2019 року про обов`язок достроково сплатити заборгованість за кредитним договором та попереджено про наслідки невиконання. Проте у справі відсутні докази вручення повідомлення-вимоги боржниці. Відповідно до матеріалів справи поштове відправлення повернулося без вручення адресату за сплином строку зберігання, що було перешкодою у вчиненні державним реєстратором оспорюваних реєстраційних дій.

Враховуючи вказані вище висновки колегія суддів вважає, що доводи апелянта щодо неналежного повідомлення є такими, що заслуговують на увагу.

Доводи відзиву АТ «СЕНС БАНК» на апеляційну скаргу про необов`язковість особистого вручення повідомлення-вимоги боржнику з посиланням на пункт 6.2 іпотечного договору не можна вважати обґрунтованими, оскільки така домовленість сторін не спростовує обов`язку реєстратора перед здійсненням відповідних процедур отримати документ, що підтверджує факт отримання іпотекодавцем (боржником) письмової вимоги іпотекодержателя.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19.

Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про дотримання іпотекотекодержателем вимог передбачених частиною 1 статтею 35 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотеконадвця про необхідність усунення порушень кредитного договору не ґрунтується на вимогах матеріального права та висновках Великої Палати Верховного Суду.

Частиною третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

За висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 у справі №306/2053/16-ц щодо застосування вищевказаної норми статті 37 Закону України "Про іпотеку" ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, яка має погоджуватись з власником майна при зверненні іпотекодержателем стягнення на іпотечне майно у позасудовий спосіб шляхом набуття на нього права власності. Відповідно, нездійснення оцінки предмету іпотеки на момент переходу права власності до іпотекодержателя є порушенням процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду є загальним, підтриманий усталеною судовою практикою Верховного Суду (зокрема у постановах від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 20.02.2020 у справі № 653/2857/17, від 11.06.2020 у справі № 914/953/19) та підлягає застосуванню при розгляді спорів щодо скасування державної реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем внаслідок набуття ним права власності на предмет іпотеки у позасудовий спосіб.

Підставою звернення до державного реєстратора із заявою про вчинення реєстраційних дій шляхом набуття права власності на іпотечне майно, банком було зазначено існування заборгованості за кредитним договором у розмірі 84141.90 дол. США, яку вказано у повідомлені №2020 від 29 серпня 2019 року.

Звертаючись до суду з позовом позивач вказувала, що відповідачем не було проведено оцінку спірного майна на день набуття права власності.

Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідачем надано до суду висновок про вартість майна, складеного ТОВ «Незалежна експертна компанія» на замовлення АТ «Альфа Банк» від 29 жовтня 2019 року. Строк дії звіту шість місяців з дати оцінки. Ринкова вартість становить 497 755 грн.

За такого, суд першої інстанції вказав, що на момент набуття права власності за іпотекодержателем оцінка предмета іпотеки була наявна.

Між тим, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц однозначно висловлено правові висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Відсутність оцінки предмету іпотеки на момент переходу права власності свідчить про порушення проведеної державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Подібні за змістом висновки, із посиланням на вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 11 червня 2020 року у справі № 914/953/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 921/353/19.

Проте із матеріалів реєстраційної справи, витребуваних судом першої інстанції та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вбачається надання такого звіту державному реєстратору.

Зважаючи на викладене колегія суддів прийшла до висновку, що при проведенні реєстраційної дії щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру за іпотекодержателем державний реєстратор прийняла рішення, яке не відповідає положенням частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», так як державна реєстрація права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем була проведена за відсутності відомостей про вартість предмету іпотеки, визначеної на момент такого набуття.

Позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Сплив позовної давності має своїм наслідком відмову у позові, тобто неможливість захисту порушеного права в судовому порядку. Проте сплив позовної давності не припиняє зобов`язання, а тому не перешкоджає кредитору звертати стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку.

Таким чином, поки існує невиконане основне зобов`язання, кредитор має право задовольняти свої вимоги коштом іпотечного майна в позасудовому порядку, в тому числі й шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі відповідного іпотечного застереження.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 727/7775/18, від 31 серпня 2022 року у справі 161/11233/20.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не заявляв позовних вимог про визнання іпотеки припиненою, не спростовував факту невиконання нею умов кредитного договору і наявності кредитної заборгованості.

У постанові від 13 липня 2022 року по справі № 199/8324/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за наявності невиконаного основного зобов`язання, існування чинного договору іпотеки, умови якого позивачем не оспорюються, права позивача не можуть вважатися порушеними. Заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не впливають і не можуть вплинути на права позивача щодо права на предмет іпотеки.

За такого, аргументи позову та апеляційної скарги про звернення відповідача до державного реєстратора на підставі заборгованості, щодо якої минув строк права вимоги не заслуговують на увагу, так як сплив позовної давності не свідчить про відсутність заборгованості за кредитним договором. Наслідки спливу позовної давності для кредитора застосовуються у разі звернення його до суду із відповідним позовом, однак при зверненні стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначальне значення має чинність іпотеки, а отже і наявність відповідного права іпотекодержателя. Такого ж висновку дійшов і суд першої інстанції.

Згідно з пунктами 18, 23 Порядку № 1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

У частині першій статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»( № 1952-IV )перелічено підстави для відмови у державнійреєстрації прав та їх обтяжень.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (частина друга статті 24 Закону № 1952-IV).

Також у статті 24 Закону № 1952-IV визначено перелік обставин, за яких відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилалася на те, що державним реєстратором при реєстрації права власності на належну їй квартиру також порушено вимоги пункту6 частини 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої підстави для відмови в державній реєстрації прав - є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Вказане обґрунтовувала тим, що нею як власником подано заяву про заборону вчинення реєстраційних дій та надала копії карток прийому заяв №196813038 та №198467107, які зареєстровані в базі даних про реєстрацію заяв і запитів державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20 січня 2020 року за реєстраційним номером № 38016312 та № 31 січні 2020 року за реєстраційним номером 38226008, відповідно ( т.1 а.с.16).

Колегія суддів зазначає, що тлумачення стаття 24 Закону № 1952-IV дозволяє стверджувати, що в цій статті встановлено: загальне правило про недопустимість проведення державної реєстрації права власності за наявності зареєстрованого обтяження (пункт 6 частини першої); виняток із загального правила (частина четверта), коли державна реєстрація здійснюється навіть за наявності зареєстрованого обтяження.

До таких винятків належить державна реєстрація: права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону № 898-IV( пункт 7 частини 4 статті 24 Закону).

У цій справі підставою виникнення права власності АТ «Альфа-Банк» на спірне нерухоме майно є іпотечний договір та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки № 2020 від 29 серпня 2019 року, тобто іпотекодержатель скористався позасудовим способом звернення стягнення та за ним зареєстровано право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону № 898-IV.

А відтак, наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наявність у державному реєстрі запису про заборону відчуження на підставі заяви іпотекодавця, який виник після іпотеки, не може бути перешкодою для реалізації прав іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки; державна реєстрація права власності за іпотекодержателем допустима на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо обтяження виникло пізніше іпотеки.

За такого, посилання позивача на порушення державним реєстратором при реєстрації права власності на квартиру за відповідачем вимог статті 24 Закону України № 1952-IV є необґрунтованими.

Що стосується поширення на спірні правовідносини Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору.

З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

У контексті зазначеного, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18а та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 зробила висновок про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений сторонами в іпотечному застереженні, є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

У вказаній справі майно, що є предметом іпотеки, вибуло з власності іпотекодавця ОСОБА_1 без її згоди, як власника.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації право власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже, визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

Проте суд першої інстанції вказані висновки не врахував, а відтак колегія суддів відхиляє як необґрунтований висновок суду про те, що на здійснене у позасудовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» .

Більш того, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що звернення стягнення на квартиру ОСОБА_1 як предмету іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки ОСОБА_1 надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з доводами позову та апеляційної скарги в частині доводів про поширення положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" до цих правовідносин.

А відтак, доводи ОСОБА_1 про те, що вона як іпотекодавець не надавала згоди на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя, є обґрунтованим.

Встановлено, що відповідно до договору дарування від 24 липня 2008 року, яким посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Полонкою Ю.С, реєстраційний № 1111, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Зі справи убачається, що загальна площа квартири становить 50.2 кв.м., кредит видано в іноземній валюті, а докази про наявність у ОСОБА_1 іншого житла у справі відсутні.

Отже, іпотечне майно використовується позивачем як місце постійного проживання та не може бути примусово стягнуто на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа -Банк» як забезпечення виконання ОСОБА_2 умов договору іпотечного кредиту від 06 серпня 2008 року, укладеного в іноземній валюті.

Належних та допустимих доказів на спростування обставин наявності у позивачки іншого постійного місця проживання та іншого житлового приміщення у власностіматеріали справи не містять і відповіадчем не надано.

Приймаючи до уваги вищенаведене, у державного реєстратора Прасолової Л.М. були наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на зазначену квартиру за АТ «Альфа-Банк», що залишилося поза належної уваги суду першої інстанції та призвело до ухвалення поспішного рішення.

Отже, враховуючи вищевикладене, апеляційним судом встановлено порушення положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" при реєстрації права власності за банком на вказану квартиру.

Більш того, відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедури банкрутства (у редакції Закону України від 16 вересня 2020 року № 895-IX) Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через вісімнадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу, тобто 21 квітня 2021 року.

13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», відповідно до пункту 2 розділу ІІ якого Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Також 13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб», яким внесла зміни до Кодексу України з процедур банкрутства у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» та абзац четвертий пункту 2 виклала в такій редакції: «Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через двадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу».

Закони № 1381-IX та № 1382-IX Президент України 21 квітня 2021 року підписав, та 22 квітня 2021 року їх опубліковано в офіційному друкованому виданні - газеті «Голос України».

Закони України від 13 квітня 2021 року № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» та № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб» набрали чинності 23 квітня 2021 року.

Відповідно до цих законів Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

А відтак висновок суду проте, що вказаний Закон України на день набуття АТ «Альфа Банк» права власності на спірну квартиру втратив чинність, є не правильним.

Колегія суддів зазначає, що оскільки порушення права власності позивача відбулося у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Альфа-Банк», пред`явлені позивачем вимоги позову про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Враховуючи обставини конкретної справи та за умови, що правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено третім особам, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неефективний (неправомірний) спосіб захисту. Задоволення такого позову приводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Положення Закону №1952-IV регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення.

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав.

Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV.

Оскільки право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення.

Отже, на момент ухвалення судом апеляційної інстанцій рішення у цій справі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» є правомірним та ефективним способом захисту права, з урахуванням змін, внесених до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і саме такий спосіб захисту прав позивача є дієвим та належним, його застосування призведе до відновлення порушеного права позивача.

А відтак, відсутні підстави для зазначення у рішенні суду про припинення права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Альфа Банк».

За такого посилання у відзиві на позов про обрання позивачем неналежного способу є необґрунтованими. А аргументи апеляційну скаргу про збільшення позивачем позовних вимог в прохальній частині апеляційної скарги (припинення права власності) колегія суддів відхиляє, оскільки не впливають на висновки суду про задоволенні вимог про скасування рішення державного реєстратора.

Позивач визначила відповідачем за позовом, крім АТ «Альфа-Банк», державного реєстратора Прасолову Л.М., яка не є належним відповідачем у цій справі з огляду на таке.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 зазначено, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 336/4662/19).

Отже, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у цій справі існує між ОСОБА_4 і банком щодо порушення права власності позивача на спірне майно внаслідок дій щодо реєстрації за банком такого права. Державний реєстратор не є належним відповідачем у цій справі.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17).

З урахуванням наведеного позовні вимоги ОСОБА_1 до державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївського району Прасолової Л.М. задоволенню не підлягають, тому рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, заявлених до державного реєстратора, підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, скасувавши оскаржуване рішення суду та ухваливши нове про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задоволена, а рішення суду першої інстанції скасоване, позивач є особою з інвалідністю 2 групи, а відтак в силу пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору як за подачу позову, так і за подачу апеляційної скарги, то з відповідача АТ «Сенс Банк» в дохід держави слід стягнути судові витрати у розмірі 2102 грн.00 коп.( 840 грн.80 коп.( перша інстанція) +1261 грн.20 коп. (за подачу апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Сіхарулідзе Дмитром Геннадійовичем задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Сенс Банк" про визнання дій протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно задовольнити частково.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 51168235 від 17 лютого 2020 року, прийняте Державним реєстратором Прасоловою Людмилою Михайлівною Радсадівської сільської ради Миколаївського району (зареєстрований у реєстрі за № 35517541) про реєстрацію права власності Акціонерного товариства "Альфа Банк" на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в дохід держави судові витрати у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн.00 коп.

У задоволені позову ОСОБА_1 до державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області ПрасоловоїЛюдмили Михайлівни про визнання дій протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст складено 07 листопада 2023 року.