24.10.2023 Справа № 756/8313/22
Справа № 756/8313/22
Провадження 2/756/1198/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Діденко Є.В.,

за участю секретаря - Гасанової Л.Х.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , Дев`ята київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення державного реєстратора,

в с т а н о в и в:

22 вересня 2022 року до Оболонського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій позивач просить: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.06.2017 р., видане ОСОБА_2 на 1/5 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд і будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчене державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданником І.В., зареєстроване в реєстрі № 7-502; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 35770436 від 20.06.2017 р., яким за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на 1/5 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд і будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що вказаний будинок було зареєстровано у 1939 році за ОСОБА_6 . Станом на 1957 рік власниками будинку, зокрема, були: ОСОБА_7 - 5/20 частин, ОСОБА_8 - 4/20 частин. 17.05.1957 року між ОСОБА_6 (11/20 частин), ОСОБА_7 (5/20 частин) та ОСОБА_8 (4/20 частин) укладено нотаріально посвідчений договір користування домоволодінням, згідно з яким: у користування ОСОБА_6 перейшли три кімнати 1-2, 1-3, 1-5 площею 45,1 кв.м., кухня 5,1 кв.м., дві веранди 1-7, 1-6 площею 11,1 кв.м., 2238 кв.м. земельної ділянки; у користування ОСОБА_7 перейшли одна кімната 2-3 площею 11,2 кв.м., кухня 2-2 площею 4,1 кв.м., веранда 2-1 площею 4,1 кв.м., 250 кв.м. земельної ділянки; у користування ОСОБА_8 перейшли одна літня кімната 1-4 площею 15,7 кв.м., веранда 9,8 кв.м., 150 кв.м. земельної ділянки. На 1977 р. ОСОБА_6 і ОСОБА_9 померли. 12.10.1978 р. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину на 11/40 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 71,4 кв.м., сараї літ. Б, В, Г, Д, Е, Ж, туалет літ. З. Також, 12.10.1978 р. батьку ОСОБА_1 - ОСОБА_10 видано свідоцтво про право на спадщину на 3/40 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 71,4 кв.м., сараї літ. Б, В, Г, Д, Е, Ж, туалет літ. З. Ухвалою Подільського райнарсуду м. Києва від 23.04.1979 р. у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11 затверджено мирову угоду, а саме: ОСОБА_10 та його неповнолітньому сину ОСОБА_1 виділено окрему частину будинку, яка складається із двох жилих кімнат площею 21 та 8,1 кв.м., коридора 6,2 кв.м. і веранди 5,3 кв.м., що складає 7/20 частин; ОСОБА_11 , який є власником 11/80 частин виділено ізольовану частину будинку, яка складається з кімнати 16 кв.м., кухні 6 кв.м., що складає 4/20 частин будинку. Ухвалою Подільського райнарсуду м. Києва від 03.12.1979 р. роз?яснено, що на користь ОСОБА_10 виділено в натурі 7/20 частин будинку, з яких 11/40 частин належать неповнолітньому ОСОБА_1 04.02.1988 р. на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_1 успадкували після смерті ОСОБА_10 право власності на 3/40 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . 20.06.2017 р. державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданником І.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім?я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_14 . У свідоцтві вказано, що спадкове майно складається з 1/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_14 на підставі договору дарування від 1998 р. Житловий будинок житловою площею 71,4 кв.м., сараї літ. В, Г, Д, Е, Ж, гаражі літ. К, Л, вбиральня літ. З, М, паркан № 1. Тому, позивач вказує, що відповідачу було видане свідоцтво про право на спадщину на частку майна, яке на час відкриття спадщини належало позивачу. Нотаріус не врахував, що у 1957 році житловий будинок був поділений в натурі між співвласниками, а тому право спільної сумісної власності було припинено. Оскільки в оскаржуваному свідоцтві до складу спадщини включено майно, яке не належало спадкодавцю, то свідоцтво про право на спадщину має бути визнане недійсним.

Ухвалою суду від 29.09.2022 р. відкрито загальне позовне провадження у справі, витребувано копію спадкової справи.

19.10.2022 р. до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач позов не визнав, зазначив, що спадкодавець ОСОБА_14 (мати відповідача) на підставі договору дарування від 16.12.1998 р., отримала у власність 1/5 частину будинку і надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір не оскаржувався. Відповідно, після смерті ОСОБА_14 , відповідач успадкував 1/5 частину будинку і надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.06.2017 р. Позивач на даний час не є власником частки у праві власності, а тому його права не порушені. Також, відповідач не погоджується із тим, що будинок поділений в натурі між співвласниками. Оскаржуване свідоцтво про право на спадщину містить лише загальний опис житлового будинку і споруд, але видане на ідеальну 1/5 частку будинку. Також, відповідач наполягає, що позивач пропустив строк позовної давності у цій справі, оскільки йому було відомо про отримання відповідачем спадщини.

25.10.2022 р. до суду надійшли матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_14 .

Підготовче засідання неодноразово відкладалось, зокрема за клопотання сторін, для досягнення ними мирової угоди.

В підготовчому засіданні 16.05.2023 р. суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості третіх осіб ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , у в`язку з недоведеністю підстав для їх участі у справі.

19.06.2023 р. від представника позивача надійшла заява про приєднання додаткових доказів, з копіями документів, а також письмові заперечення щодо строків позовної давності.

19.06.2023 року надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначив, що усі гаражі, сараї вбиральні є самочинним будівництвом, побудовані іншими особами та не можуть бути зареєстровані за ОСОБА_2 як об`єкти нерухомого майна. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину суперечить договору від 1957 року про порядок користування, мировій угоді та даним технічного паспорту. Про зміст оскаржуваного свідоцтва позивач дізнався лише з позову ОСОБА_2 від 31.01.2022 р.

19.06.2023 р. представником позивача подано заяву про виклик свідків.

19.06.2023 р. від представника третьої особи ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення, у яких він просить в задоволенні позову відмовити. Зазначив, що ОСОБА_1 незаконно виділив частину житлового будинку, внаслідок чого утворився новий об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , який був проданий на користь ОСОБА_5 . Однак, у зв`язку з продажем будинку, його права позивача не порушуються. Вважає, що позивач створив штучний спір, декілька інших справ з іншими предметами також розглядаються в суді між співвласниками. Також, третя особа заперечує, що позивачу було виділено його частку в натурі, режим спільної власності між співвласниками не припинявся.

В підготовчому засіданні 20.06.2023 р. позивачу відмовлено в задоволенні заяви про виклик свідків, повторно відмовлено у задоволенні заяви про залучення третіх осіб.

Ухвалою суду від 20.06.2023 року закрите підготовче провадженні і справа призначена до розгляду по суті.

04.07.2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач просив відмовити в задоволенні позову із вказаних раніше підстав.

В судовому засіданні позивач підтримав позов, з викладених у ньому підстав, а також додатково зазначав, що на території домоволодіння розміщені самовільні споруди, які не можуть бути зареєстровані за відповідачем.

В судовому засіданні відповідач позов не визнав з підстав, викладених у заявах по суті.

Представник третьої особи Клименко І.Б. - заперечила проти позову.

Третя особа - Державна нотаріальна контора в судове засідання представника не направила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Третя особа - ОСОБА_5 в судове засідання не прибула, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини.

Під час розгляду справи судом встановлено, що станом на 1957 рік власниками будинку були: ОСОБА_6 - 11/20 частин, ОСОБА_7 - 5/20 частин, ОСОБА_8 - 4/20 частин.

Так, згідно з договором від 17.05.1957 року ОСОБА_8 купив 1/5 частину домоволодіння, що складається з одноповерхового будинку та споруд на земельній ділянці.

17.05.1957 року між ОСОБА_6 (11/20 частин), ОСОБА_7 (5/20 частин) та ОСОБА_8 (4/20 частин) укладено нотаріально посвідчений договір користування домоволодінням, згідно з яким у користування співвласників перейшло:

ОСОБА_6 (три кімнати 1-2,1-3,1-5 площею 45,1 кв. м, кухня 1-1 площею 5,1 кв. м, дві веранди 1-7, 1-6 площею 11,1 кв. м та земельна ділянка 2 228 кв. м.);

ОСОБА_7 (одна кімната 2-3 площею 11,2 кв. м, кухня 2-2 площею 4,1 кв. м, веранда 2-1 площею 4,1 кв. м та 250 кв. м земельної ділянки);

ОСОБА_8 (одна літня кімната 1-4 площею 15,7 кв. м, веранда 9,8 кв. м та 150 кв. м земельної ділянки).

12.10.1978 року Першою київською державною нотаріальною конторою видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 11/40 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 1 638 кв. м, площею 71,4 кв. м, сараї під літ. Б, В, Г, Д, Е, Ж, туалет під літ. З.

23.04.1979 року ухвалою Подільського районного народного суду міста Києва у цивільній справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11 про поділ домоволодіння, затверджено мирову угоду, якою ОСОБА_10 та ОСОБА_1 в будинку по АДРЕСА_1 в натурі виділяється квартира № 1 , що складається з житлової кімнати по плану 1-3 площею 21 кв. м, житлової кімнати по плану 1-4 площею 8,1 кв. м, коридору по плану 1-2 площею 6,2 кв. м та веранди по плану 1-1 площею 5,3 кв. м. При цьому, ОСОБА_15 виділяється в натурі квартира № 3 , що складається з житлової кімнати по плану 3-3 площею 16,0 кв. м та веранди по плану 3-2 площею 6 кв. м.

Згідно з висновком експерта від 12.12.1978 р., в рамках вказаної цивільної справи, перед експертом було поставлене питання, зокрема про технічно можливі варіанти поділу вказаної частини будинку виходячи з ідеальних часток сторін.

Ухвалою Подільського районного народного суду міста Києва від 03.12.1979 року роз`яснено, що в ухвалі суду від 23.04.1979 року ОСОБА_10 виділено в натурі 7/20 частин будинку по АДРЕСА_1 , з яких 11/40 частин належить на праві особистої власності його неповнолітньому сину ОСОБА_1 в порядку спадкування по заповіту, а йому, ОСОБА_10 належить 3/40 частин домоволодіння в порядку спадкування за законом.

02.04.1980 року рішенням товариського суду при ЖЕК-805 Подільського району міста Києва встановлено розподіл земельної ділянки між власниками домоволодіння, а саме:

- ОСОБА_10 користується 7/20 частками домоволодіння та 1 115 кв. м земельної ділянки.

- ОСОБА_16 користується 4/20 частками домоволодіння та 320 кв. м земельної ділянки.

- ОСОБА_15 користується 4/20 частками домоволодіння та 690 кв. м земельної ділянки.

- ОСОБА_8 користується 5/20 частками домоволодіння та 610 кв. м земельної ділянки.

04.02.1988 року згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Першою київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_1 набули в порядку спадкування після ОСОБА_10 право власності на 3/40 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Згідно з договором дарування 1/5 частини будинку від 16.12.1998 року, ОСОБА_14 отримала в дарунок від ОСОБА_17 1/5 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівельпо АДРЕСА_1 . У договорі вказано: житловий будинок цегляний, розташований на земельній ділянці 1638 кв.м., житлова площа 71,4 кв.м., службові споруди: сараї літ. Б, В, Г, Д, Е, Ж, уборні літ. З, М, споруди. Право власності було зареєстровано на той час у встановленому порядку в БТІ, про що міститься реєстраційний напис на договорі.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12.02.2004 року встановлено межі користування земельною ділянкою для співвласників квартири АДРЕСА_5 в межах, визначених на плані, доданому до рішення товариського суду при ЖЕК-805 від 02.04.1980 року за такими точками: для ОСОБА_1 1-2-3-4-5-6-7, для ОСОБА_13 8-9-10-15, для ОСОБА_12 . 10-11-12-13-14-15.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14 померла, на випадок смерті нею був складений заповіт від 15.06.2005 року, у якому вона заповіла, зокрема 1/5 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_18 .

Відповідно до матеріалів спадкової справи, ОСОБА_2 прийняв спадщину у встановленому законом порядку, гр. ОСОБА_18 від спадщини відмовилась на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 20.06.2017 року, виданого державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданником І.В. на користь ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_14 , спадкове майно складається з 1/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_14 на підставі договору дарування від 1998 р. Житловий будинок житловою площею 71,4 кв.м., сараї літ. В, Г, Д, Е, Ж, гаражі літ. К, Л, вбиральня літ. З, М, паркан № 1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 04.06.2021 р., ОСОБА_1 продав ОСОБА_5 житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69,4 кв.м., житловою 23,2 кв.м., літ. «Г», сарай «В», альтанка «Д».

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на житловий будинок літ. Г, загальною площею 69,4 кв.м., житловою площею 23,2 кв.м., сарай літ. В, альтанка літ. Д за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2021 р.; право власності на 9/20 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 03.06.2020 р.; право власності на 1/5 частину зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про праов на спадщину від 20.06.2017 р.

Згідно з копією технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 , на земельній ділянці за вказаною адресою розташовані також самовільні споруди: прибудови літ. а-1, а-2, а-5, веранда літ. а-6, гаражі літ. К, Л.

Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права.

На підставі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

В силу ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Статтею 112 ЦК УРСР 1922 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Згідно зі статтею 113 ЦК УРСР, володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

Відповідно до ст. 115 ЦК УРСР, кожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна. Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. В противному разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію.

У статті 117 ЦК УРСР, зазначено, що право спільної часткової власності держави і громадян, кооперативних або інших громадських організацій і громадян підлягає припиненню протягом одного року, що обчислюється з дня виникнення спільної власності, шляхом, зокрема, розділу майна в натурі, коли цей розділ можливий.

Відповідно до ст. 118 ЦК УРСР, якщо учасники спільної часткової власності на жилий будинок за угодою між собою встановили порядок користування відособленими приміщеннями будинку (квартирами, кімнатами) відповідно до частки кожного і така угода нотаріально посвідчена і зареєстрована у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, то вона обов`язкова і для особи, яка згодом придбає частку в спільній власності на цей будинок.

На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

В силу ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п.п. 4.14, 4.16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Оцінка доказів і мотиви суду.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд звертає увагу, що підставою для позову є те, що отримане відповідачем свідоцтво про право на спадщину порушує право власності позивача, оскільки спадкове майно відповідача охоплює також майно позивача. Такий висновок позивач ґрунтує на тому, що його частина будинку була виділена в натурі, а тому на його думку в оскаржуваному свідоцтві про право на спадщину, виданому відповідачу, нотаріус неправомірно зазначив 1/5 частину всього будинку і надвірних споруд. Також, позивач стверджує, що будинок і надвірні споруди були поділені між співвласниками ще договором від 1957 року, що також не було враховано при оформленні спадщини відповідачем.

Надаючи оцінку аргументам позивача, суд зазначає, що договором від 17.05.1957 року між співвласниками ОСОБА_6 (11/20 частин), ОСОБА_7 (5/20 частин) та ОСОБА_8 (4/20 частин) в порядку статті 118 ЦК УРСР було лише визначено порядок користування домоволодінням, що не є тотожним поділу будинку між співвласниками в розумінні статті 115 ЦК УРСР. Тому, суд вважає помилковими твердження позивача, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину видано всупереч договору про порядок користування домоволодінням.

Водночас, частка позивача у домоволодінні дійсно була виділена в натурі ухвалою Подільського районного народного суду міста Києва від 23.04.1979 року, з урахуванням роз?яснень в ухвалі Подільського районного народного суду міста Києва від 03.12.1979 року. Вказаним судовим рішенням було виділено в натурі 7/20 частин будинку по АДРЕСА_1 , які складались з 11/40 частин, що належали ОСОБА_1 та 3/40 частин - ОСОБА_10 . При цьому, надвірні споруди вказаним судовим рішенням не виділялись.

Таким чином, частка ОСОБА_1 у спільному майні з «ідеальної» стала «реальною», однак, виділене в натурі майно технічно залишилось тією ж частиною об`єкту нерухомого майна як житлового будинку з надвірними спорудами. Так, у 1988 році ОСОБА_1 та інші особи успадкували саме частку 3/40, яка належала ОСОБА_10 , виходячи із загальної площі житлового будинку і надвірних споруд. Крім того, при розподілі земельної ділянки у 1980 році та 2004 році, враховувались саме частки всіх співвласників у праві власності.

У 1998 році спадкодавець ОСОБА_14 на підставі договору дарування набула у власність 1/5 ідеальну частину домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівельпо АДРЕСА_1 .

В подальшому частка ОСОБА_14 у домоволодінні в натурі не виділялась, і залишилась ідеальною часткою.

Будь-яких рішень про зміну або перерозподіл часток співвласників домоволодіння, у зв`язку з виділенням частки ОСОБА_1 в натурі, не приймалось.

У виданому на користь відповідача свідоцтві про право на спадщину, вказана та сама 1/5 ідеальна частка домоволодіння, яка належала ОСОБА_14 за життя, що повністю відповідає правовстановлюючому документу спадкодавця.

Тому, суд вважає, що нотаріус правомірно та у встановленому законом порядку видав свідоцтво про право на спадщину відповідачу на 1/5 ідеальну частку домоволодіння, оскільки саме з цього складалось спадкове майно. Протилежний висновок свідчив би про неможливість оформлення спадщини відповідачем в нотаріальному порядку.

При цьому, суд не погоджується з доводами позивача, що у свідоцтві про право на спадщину повинно бути вказано, що 1/5 частка відповідача не включає майно, виділене позивачу в натурі, оскільки це суперечило би договору дарування спадкодавця, та призвело би до фактичного необґрунтованого зменшення частки спадкового майна, яка у такому випадку мала би вираховуватись не від загального розміру домоволодіння, а лише від певної його частини.

Суд наголошує, що оформлення відповідачу свідоцтва про право на спадщину на 1/5 ідеальну частину домоволодіння, не порушує права власності позивача, оскільки не змінює та не скасовує його права власності та не нівелює виділення частки його майна в натурі. Так, у разі виділення в натурі 1/5 частки домоволодіння відповідачу, для визначення її фактичного обсягу має враховуватись загальна площа домоволодіння, а вже при визначенні її розміщення у просторі, відповідно має братись до уваги, що певна частина домоволодіння вже виділена позивачу ОСОБА_1 в натурі.

Тому, суд вважає, що позивач не надав суду доказів порушення його права власності оскаржуваним свідоцтвом про право на спадщину.

Також, суд відхиляє доводи позивача про те, що видане свідоцтво про право на спадщину включає об`єкти самовільного будівництва, оскільки як вже зазначалось судом, відповідач отримав у спадщину 1/5 ідеальну частку у праві власності без виділення в натурі, а тому неможливо стверджувати, що за відповідачем були оформлені якісь визначені споруди. Крім того, такі доводи виходять за межі пред`явлених підстав позову, оскільки були заявлені лише у відповіді на відзив, підстави позову у встановленому процесуальному порядку позивач не змінював.

Водночас, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки відповідно до ст. 261 ЦК України такий строк обчислюється з того часу, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Доказів того, що позивач був обізнаний зі змістом оскаржуваного ним свідоцтва про право на спадщину, суду не надано, а отже не доведено, що позивач знав або повинен був знати про порушення його прав.

Також, суд відхиляє посилання відповідача і третьої особи ОСОБА_3 на відсутність порушення прав позивача та неефективний спосіб захисту через відчуження ним своєї частки на користь ОСОБА_5 , оскільки відповідно до договору купівлі-продажу від 04.06.2021 р. ОСОБА_1 продав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69,4 кв.м., з двома надвірними спорудами, що не є тотожним адресі та виділеній позивачу частці у спільному майні у цій справі, відповідно до досліджених судом правовстановлюючих документів. Інших доказів, які підтверджують такі доводи відповідача, суду не надано.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76, 77-81, 89, 247, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , Дев`ята київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення державного реєстратора - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне рішення складено 09.11.2023 року.

Суддя Є.В. Діденко