КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Башлай Дар`я Іванівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Разумовська Марина Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко Марина Анатоліївна про скасування рішень і записів, витребування майна із чужого незаконного володіння, -

установив:

ОСОБА_2 звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про скасування рішень і записів, витребування майна із чужого незаконного володіння, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

Право власності позивачки на квартиру виникло на підставі договору дарування квартири від 29 червня 2006 року.

Право власності на квартиру було належним чином зареєстроване у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності 14 липня 2006 року, про що було внесено реєстраційний номер 1248 у реєстрову книгу №д.387-69.

Однак, 28 квітня 2020 року адвокатом позивачки, ОСОБА_4 було отримано Інформаційну довідку з ДРРПНН, з якої стало відомо про те, що 21 червня 2019 року право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 .

Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 21 червня 2019 року, р/н 906 видане ПН КМНО Апатенко М.А. відповідно до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст. 49 ЗУ «Про іпотеку» на підставі Акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 21 лютого 2017 року, виданого старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкером І.А., ВП НОМЕР_2.

Зі змісту свідоцтва слідує, що ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки торги не відбулися, виявив бажання залишити за собою непродане майно - квартиру, що належала ОСОБА_2 .

Позивач повідомляє, що не підписувала жодних документів щодо обтяження або розпорядження квартирою, не знайома і не мала жодних договірних або фінансових відносин з ОСОБА_3 , не укладала жодних правочинів, не була повідомлена про жодні судові процеси, виконавчі провадження або будь-які юридично значимі дії, за якими вона була б боржником чи стороною або предметом яких була б квартира.

15 червня 2020 року адвокату Рімоліної Є.Л. стало відомо про здійснення нової перереєстрації квартири на ОСОБА_1 .

Підставою для здійснення такої перереєстрації права власності на квартиру став договір купівлі-продажу від 03 червня 2020 року №179, посвідчений ПН КМНО Башлай Д.І.

Підставою для внесення запису до ДРРПНН стало рішення ПН КМНО Башлай Д.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 червня 2020 року, індексний номер: 52504506.

Просила суд, витребувати від ОСОБА_1 квартиру, загальною площею 54,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номер 32097901 від 21 червня 2019 року 16:58:34 щодо реєстрації права власності на квартиру, загальною площею 54,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ; скасувати запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номер 36740823 від 03 червня 2020 року 14:45:28 щодо реєстрації права власності на квартиру, загальною площею 54,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 ; скасувати рішення ПН КМНО Разумовської М.А, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 червня 2019 року індексний номер 47459767; скасувати рішення ПН КМНО Башлай Д.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 червня 2020 року індексний номер: 52504506; припинити право власності ОСОБА_1 на квартиру, загальною площею 54,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру, загальною площею 54,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року, позов задоволено у повному обсязі.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 .

Скасовано запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номер 32097901 від 21 червня 2019 року 16:58:34 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 , за ОСОБА_3 .

Скасовано запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номер 36740823 від 03 червня 2020 року 14:45:28 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 , за ОСОБА_1 .

Скасовано рішення ПН КМНО Разумовської М.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 червня 2019 року індексний номер 47459767.

Скасовано рішення ПН КМНО Башлай Д.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 червня 2020 року індексний номер: 52504506.

Припинено право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його у апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що нею було надано достатньо доказів того, що спірна квартира була передана у володіння за волею позивача ОСОБА_2 іншій особі - ОСОБА_5 , яка в подальшому передала у володіння спірну квартиру на підставі договору оренди ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції не досліджував питання чи знаходилась взагалі спірна квартира у фактичному володінні позивача та порядок його вибуття з володіння позивача.

Також, Печерським районним судом міста Києва під час ухвалення оскаржуваного рішення не встановлювалась наявність або відсутність добросовісності відповідача ОСОБА_1 .

Зазначила також, що ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 23 березня 1970 року по 22 травня 2020 року та знята з реєстрації у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом не було надано оцінки тому факту, що спірна квартира на момент реєстрації права власності на неї була з 15 серпня 2017 року по 15 серпня 2020 року у володінні ОСОБА_6 на підставі договору оренди житлового приміщення від 13 серпня 2017 року, який є спадкоємцем ОСОБА_5 на підставі заповіту від 29 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Сердюком О.П., який зареєстрований в нотаріальному реєстрі під №279.

Приватним нотаріусом КМНО Башлай Д.І. під час посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири від 03 червня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , було здійснено всі необхідні запити та перевірки по всім державним реєстрам права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру, в результаті яких не було встановлено жодної заборони, або підстави для відмови у вчиненні такого правочину, що підтверджується інформацією з єдиного реєстру боржників від 03 червня 2020 року, перевіркою реєстру нотаріальних бланків, інформаційною довідкою №21190188 від 03 червня 2020 року, інформаційною довідкою №21187805 від 03 червня 2020 року, витягом з державного реєстру обтяжень рухомого майна №66072340 від 03 червня 2020 року, інформаційною довідкою з єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів №158998958 від 03 червня 2020 року.

Все вищевикладене свідчить про добросовісність ОСОБА_1 .

Просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 травня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, обґрунтовуючи його тим, що судом першої інстанції встановлено і це не заперечується та не ставиться під сумнів скаржником в апеляційній скарзі, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_2 без її волі за неіснуючим або підробленим документом.

Тому, в силу ст.ст. 330, 387, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, ОСОБА_2 , як легітимний власник має право на витребування свого майна яке вибуло з її володіння поза її волею.

Таке витребування здійснюється в останнього книжкового володільця майна (особою, за якою зареєстроване право власності), яким у цій справі є ОСОБА_1 .

Зауважила, що в даній справі відсутні випадки неможливості витребування майна від добросовісного набувача, що передбачені ст.ст. 388, 389 ЦК України, зокрема вибуття майна не сталося в порядку виконання судового рішення чи за волею власника.

Зауважила також, що витребування від ОСОБА_1 спірної квартири на користь дійсного власника квартири - позивачки ОСОБА_2 не буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, оскільки ОСОБА_1 не позбавлена можливості на захист своїх прав відповідно до ст.ст. 22, 390, 661 ЦК України, зокрема шляхом стягнення збитків з ОСОБА_3 .

Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_2 на квартиру виникло на підставі договору дарування квартири від 29 червня 2006 року, реєстраційний номер 1085, посвідченого ПН КМНО Гавриловою О.В.

Право власності на квартиру було належним чином зареєстроване у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності 14 липня 2006 року, про що було внесено реєстраційний номер 1248 у реєстрову книгу №д.387-69 (інформація про реєстрацію міститься у реєстраційному написі на правовстановлюючому документів - договорі дарування квартири від 29 червня 2006 року, р/н 1085).

Відповідно з Інформаційної довідки з ДРРПНН, стало відомо про те, що 21 червня 2019 року право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 .

Право власності на квартиру було зареєстроване згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 червня 2019 року, індексний номер 47459767 ПН КМНО Разумовською М.А.

Підставою для прийняття зазначеного рішення про реєстрацію стало свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 906, виданого 21 червня 2019 року ПН КМНО ОСОБА_7 .

Вищезазначене свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 21 червня 2019 року, р/н 906 видане ПН КМНО Апатенко М.А. відповідно до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст. 49 ЗУ «Про іпотеку» на підставі Акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 21 лютого 2017 року, виданого старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкером І.А., ВП НОМЕР_2.

Зі змісту свідоцтва слідує, що ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки торги не відбулися, виявив бажання залишити за собою непродане майно - квартиру, що належала ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи, 04 травня 2020 року до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України був направлений адвокатський запит.

На адвокатський запит отримано відповідь від 12 травня 2020 року №4326/12818-33-20/20.l, якою відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мінюсту України повідомив, що виконавче провадження ВП НОМЕР_2 (зазначено у свідоцтві про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 21 червня 2019 року, р/н 906) зареєстроване не у відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мінюсту України, а у відділі ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, а ОСОБА_2 не є боржником за будь-яким виконавчим провадженням.

15 червня 2020 року адвокату Рімоліної Є.Л. стало відомо про здійснення нової перереєстрації квартири на ОСОБА_1 .

Підставою для здійснення такої перереєстрації права власності на квартиру став договір купівлі-продажу від 03 червня 2020 року №179, посвідчений ПН КМНО Башлай Д.І.

Підставою для внесення запису до ДРРПНН стало рішення ПН КМНО Башлай Д.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 червня 2020 року, індексний номер: 52504506.

Автоматизована система виконавчих проваджень на сайті Міністерства юстиції України за посиланням в мережі Інтернет https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors (яка функціонує згідно Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження» від 05 серпня 2016 року №2432/5) не містить жодної інформації про виконавче провадження ВП НОМЕР_2 або про ОСОБА_2 як боржника за будь-яким виконавчим провадженням.

Так само в Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутні відомості про те, що ОСОБА_3 був стягувачем у виконавчих провадженнях.

Відсутня будь-яка інформація з відкритих джерел про торги/аукціони, які організовувалися старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкером А.І. щодо продажу квартири.

Відповідь Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мінюсту України від 12 травня 2020 року №4326/12818-33-20/20.l підтверджує той факт, що виконавче провадження ВП НОМЕР_2 зареєстроване не у відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мінюсту України, як вказано у свідоцтві, а у відділі ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області та, що ОСОБА_2 не є боржником за будь-яким виконавчим провадженням.

Відтак, на підставі вищезазначеного, суд дійшов висновку, що акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 21 лютого 2017 року, підроблений або його, взагалі не існувало.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня електронна копія Акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 21 лютого 2017 року та інших документів, які є обов`язковими для подання та сканування при проведенні державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 906, виданого 21 червня 2019 року ПН КМНО ОСОБА_7 , а реєстрація права власності на підставі зазначеного свідоцтва здійснена цього ж дня іншим нотаріусом - ОСОБА_8 .

На думку позивача, виникло питання щодо необхідності звернення до двох різних нотаріусів в один і той же день для здійснення взаємопов`язаних дій з оформлення права власності.

В позовній заяві, позивач стверджує, що за наслідками перевірки лише відкритої інформації про двох зазначених нотаріусів, у яких спільне ім`я і по-батькові - ОСОБА_9 і різні прізвища - ОСОБА_10 (нотаріус, яка видала свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів) і ОСОБА_11 (нотаріус, яка прийняла рішення про державну реєстрацію нерухомого майна), стає зрозумілим, що це може бути одна й та ж особа.

Згідно інформації Єдиного реєстру нотаріусів (https://ern.minjust.gov.ua/pages/default.aspx?) нотаріус Разумовська М.А. має свідоцтво №3393 і здійснює діяльність за адресою: АДРЕСА_4 , тел.: НОМЕР_1 .

В той же час, нотаріус Апатенко М.А., згідно даних сайтів notariusy.kiev.ua ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), notaries.pp.ua ( ІНФОРМАЦІЯ_4 має таку ж адресу і свідоцтво з таким же номером.

Тому, на думку позивача, є всі підстави вважати, що нотаріальні дії пов`язані з незаконним переоформленням права власності на квартиру вчинені однією людиною - ОСОБА_10 / ОСОБА_8 .

Відповідач ОСОБА_1 , особа, яка зазначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в якості власниці квартири, придбала її у ОСОБА_3 , який не був законним власником квартири.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що належна позивачці квартира протиправно вибула з її законного володіння.

При цьому, суд відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що договір дарування від 29 червня 2006 року, реєстраційний номер 1085, на підставі якого виникло право власності у позивачки на спірну квартиру є удаваним, оскільки такі твердження не відповідають дійсності.

Так, договір дарування від 29 червня 2006 року, реєстраційний номер 1085 був належним чином укладений між ОСОБА_5 та позивачкою і посвідчений нотаріально.

Право власності на квартиру було належним чином зареєстроване у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності 14 липня 2006 року, про що було внесено реєстраційний номер 1248 у реєстрову книгу №д.387-69.

З моменту укладення договору, а саме з 29 червня 2006 року, не існує жодного судового рішення, яке б свідчило про удаваність зазначеного договору дарування.

Жодна із сторін не зверталася до іншої сторони або до уповноважених органів щодо будь-яких обставин укладення договору дарування.

Також, суд першої інстанції відхилив доводи ОСОБА_1 того, що вона не знала раніше ОСОБА_3 , та, що він не мав права укладати вказаний правочин із нею.

Так, у абзаці 2 пункту 2 договору купівлі-продажу квартири від 03 червня 2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зазначено, що квартира належить продавцю на підставі свідоцтва, посвідченого Апатенко М.А., ПН КМНО №906, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 червня 2019 року, реєстраційний номер 000, номер запису про право власності 32097901, що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №211190188 та 211187805 від 03 червня 2020 року, виданими ПН КМНО ОСОБА_12 .

Отже, ОСОБА_1 була обізнана, що ОСОБА_3 набув право власності на квартиру на підставі свідоцтва посвідченого ОСОБА_7 , ПН КМНО №906, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 червня 2019 року.

Таким чином, ОСОБА_1 знала про те, що згідно зазначеного свідоцтва, ОСОБА_3 виявив бажання залишити за собою непродане майно - квартиру, що належала ОСОБА_2 , оскільки торги у виконавчому провадженні НОМЕР_2 не відбулися.

З висновками, викладеними у оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Згідно зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2019 року (справа №914/3224/16), право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 зазначила, що її воля на відчуження квартири на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 була відсутня.

Частиною 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року (ратифікованого Україною 11 вересня 1997 року) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і власник не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Стаття 387 ЦК України надає право власнику витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Також, згідно ст. 388 ЦК України, власник майна має право витребувати своє майно і у добросовісного набувача.

Положення ст. 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (провадження №6-2407цс15).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року (справа №183/1617/16) містяться наступні висновки щодо застосування норм права.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові.

Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем».

Згідно з правовим висновком, що міститься у постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року (справа №6-140цс14), від 31 жовтня 2012 року (справа №6-53цс12) та постанові Верховного Суду від 31 липня 2018 року (справа №372/1488/16-ц), власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вищезазначених норм матеріального права та практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належна позивачці квартира протиправно вибула з її законного володіння, вона має право витребувати її у особи, яка нею володіє, тобто ОСОБА_1 .

Крім цього, вірним є і висновок суду першої інстанції про скасування записів про державну реєстрацію права власності та обтяження речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: запис про право власності: 32097901 від 21 червня 2019 року 16:58:34 щодо реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 ; запис про право власності: 36740823 від 03 червня 2020 року 14:45:28 щодо реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, державними реєстраторами - приватними нотаріусами були прийняті рішення щодо права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: рішення ПН КМНО Разумовської М.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 червня 2019 року, індексний номер 47459767 (на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 906, виданого 21 червня 2019 року ПН КМНО Апатенко М.А.); рішення ПН КМНО Башлай Д.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 червня 2020 року, індексний номер: 52504506 (на підставі договору купівлі-продажу від 03 червня 2020 року №179, посвідченого ПН КМНО Башлай Д.І.).

На підставі вказаних рішень були вчинені записи про право власності: 32097901 від 21 червня 2019 року 16:58:34 (щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 ); 36740823 від 03 червня 2020 року 14:45:28 (щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 ).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року (справа №367/2022/15-ц) вказано, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (п. 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року (справа №183/1617/16)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року (справа №915/127/18) зазначено, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.

Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права (ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року (справа №753/15761/14-ц) зауважено, що оскільки право власності на об`єкти нерухомого майна підлягає державній реєстрації, то рішення суду про задоволення позову про визнання договору недійсним є підставою для скасування здійсненої раніше державної реєстрації права власності на це майно за відповідачем у справі та для здійснення такої реєстрації за позивачем (власником майна) (ст.ст. 19, 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Також, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05 грудня 2019 року №340-IX, було внесено зміни до низки законодавчих актів, в тому числі й ст.ст. 26, 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зокрема, в ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» міститься положення про те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, що діє з 16 січня 2020 року, судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є підставою для державної реєстрація права власності на нерухоме майно.

Відтак, з урахуванням останніх змін законодавства, які певним чином корегують (доповнюють) усталені позиції Верховного Суду в частині належних способів захисту речових прав на нерухоме майно, для повного та ефективного захисту порушених прав позивачки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 червня 2019 року індексний номер 47459767 та від 03 червня 2020 року індексний номер: 52504506, припинення права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру та визнання права власності на квартиру за позивачкою.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року, та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 08 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана