Справа № 758/7604/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2023 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Головчака М. М.,

за участю секретаря судового засідання - Губенко О. М.,

позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - Панфілової Д.А. , представників відповідачів - Желіховського Г.Д. та Щудли А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Іллінецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Перша київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту батьківства, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Панфілової Д.А. звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Іллінецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Перша київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту батьківства.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився її син ОСОБА_7 , у свідоцтві про народження якого відомості про батька внесені на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 загинув.

У позовній заяві позивач зазначив, що батьком її сина є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за життя визнавав своє батьківство по відношенню до сина ОСОБА_7 , приймав участь у його вихованні, піклувався про неї та сина, забезпечував матеріальні та розумові потреби дитини, вони спільно будували спільні плани на майбутнє, на підтвердження чого до позовної заяви долучені спільні фотографії, банківські виписки про переказ їй коштів від ОСОБА_6 та висновок спеціаліста № 2761 від 09.12.2022, відповідно до якого вірогідність того, що загиблий ОСОБА_6 дійсно є біологічним батьком ОСОБА_7 і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зав`язків, за результатами проведеного дослідження складає не менше 99,99999%.

З метою забезпечення найкращих інтересів дитини, реалізації нею права на спадкування за законом після загибелі батька, призначенні їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника та отриманні пільг й соціальних гарантій, ОСОБА_1 просила суд встановити факт того, що загиблий ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язати внести відповідні зміни до актового запису дитини.

Ухвалою суду від 05.07.2023 задоволено заяву представника позивача та вжито заходи забезпечення позову, шляхом заборони нотаріусам Першої київської державної нотаріальної контори вчиняти нотаріальні дії по спадковій справі № 829/2022, відкритій після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у тому числі дії щодо видачі свідоцтв про право на спадщину.

Ухвалою суду від 06.07.2023 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

20.07.2023 на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи, в яких начальник Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) просив задовольнити позовні вимоги, посилаючись на висновок спеціаліста № 2761 від 09.12.2022 (т. 1 а.с. 146-148).

25.07.2023 на електронну адресу від представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвоката Щудли А.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якій вони просять відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю (т. 1 а.с. 152-163).

В обґрунтування свої заперечень щодо позовних вимог представник відповідача просив суд критично оцінити надані позивачем докази, а саме фотографії, мотивуючи це тим, що вони зроблені під час ділових зустрічей і не можуть свідчити про наявність будь-яких інших стосунків між ОСОБА_1 та загиблим ОСОБА_6 , окрім ділових.

Щодо фотографій ОСОБА_6 з дитиною зазначили, що позивачем не додано жодних доказів того, що на них зображений саме малолітній ОСОБА_7 .

З приводу банківської виписки про рух коштів вказали, що платежі не мають регулярного характеру та відсутні відомості цільового призначення коштів, відповідно вони не можуть бути доказом того, що ОСОБА_6 сплачував їх на утримання ОСОБА_7 чи позивача.

Також зазначили, що долучений до позову висновок спеціаліста № 2761 від 09.12.2022 не може бути прийняти судом в якості доказу, оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо встановити правомірність отримання біологічних зразків загиблого.

07.08.2023 на електронну адресу суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Желіховського Г.Д. про застосування строків позовної давності в частині вимог щодо внесення змін до актового запису про народження. В обґрунтування заяви, посилаючись на ч. 3 ст. 138 СК України, якою встановлено, що до вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини. Оскільки днем реєстрації дитини є 11.07.2018, представник вказує, що строк позовної давності сплив 11.07.2019, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т.1 а.с. 181-183).

24.08.2023 на електронну адресу надійшла відповідь на відзив, в яких представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Панфіловою Д.А. вказано, що ОСОБА_1 ніколи не була у службовому або посадовому підпорядкуванні у ОСОБА_6 , а тому додані до позовної заяви фотографії з поїздок на конференції не свідчить про діловий характер стосунків між ними.

Щодо нерегулярності платежів та відсутності цільового призначення вказала, що між позивачем та загиблим будь-яких договірних, включаючи боргових, зобов`язань не було, відтак вони є належним доказом того, що кошти перераховувалися на утримання позивача з дитиною.

На твердження, що викладені у відзиві, про незаконність отримання позивачем біологічних зразків загиблого, Панфіловою Д.А. посилалась на відповідь на адвокатський запит від Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» в якому вказано, що висновок спеціаліста складений відповідно до приписів чинного законодавства України, яке не містить вимог отримання заявником згоди від родичів загиблої особи на проведення цього виду досліджень (т. 1 а.с. 198-207).

Також, представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Панфіловою Д.А. на електронну адресу суду подано заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, в яких вказано, що ст. 20 СК України у вичерпному переліку статтей до яких застосовуються строки позовної давнсоті, не містить вказівку на ст. 130 цього кодексу, відтак до позовних вимог у даній справі позовна давність не застосовується і не може бути застосована (т. 1 а.с. 208-211).

Ухвалою суду від 07.09.2023 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник Панфілова Д.А. позовні заяви підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Надали пояснення, аналогічним викладеним у позовні заяві.

Представник відповідачів ОСОБА_3 й ОСОБА_4 - адвоката Щудли А.М. та представник відповідача ОСОБА_5 - адвоката Желіховського Г.Д. у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи Першої київської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив здійснювати розгляд справи без їх участі та прийняти рішення згідно діючого законодавства України (т. 1 а.с. 143).

Представник третьої особи Іллінецького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив здійснювати розгляд справи без їх, заперечень щодо задоволення позовних вимог не мають(т. 1 а.с. 179, 231, 232, 239, 249, т. 2 а.с. 19).

Представник Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без їх участі з урахуванням позиції Служби, надану до суду 20.07.2023 (т. 1 а.с. 237, 238, 246, 247).

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 5 ЦПК України визначено, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , в якому матір`ю вказана позивач ОСОБА_1 , а відомості про батька внесені на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (т. 1 а.с. 53).

Малолітній ОСОБА_7 має інвалідність, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 26.08.220 (т. 1 а.с. 56).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , загинув у місті Торецьк Донецької області, що підтверджуєтеся копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 65).

З метою забезпечення найкращих інтересів дитини, реалізації нею права на спадкування за законом після загибелі батька, призначенні їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника та отриманні пільг й соціальних гарантій, ОСОБА_1 просила суд встановити факт того, що загиблий ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язати внести відповідні зміни до актового запису дитини.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно з статтею 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до ч. 3 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Згідно статті 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження.

Стаття 130 СК України, регламентує, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій ст.128 цього Кодексу(матірю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, як досягла повноліття. Таким чином, заява може бути подана певним колом осіб, зазвичай встановлення факту батьківства проводитися в порядку окремого провадження, а не позовного, проте, якщо встановлення факту батьківства зачіпає інтереси спадкоємців померлого, справа має бути розглянута в порядку позовного провадження.

Пленум Верховного Суду України абз. 3 п.15 постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказав, що заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч.2 ст.55 Кодексу про шлюб та сім`ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.

В третьому абзаці п.13 вказаної постанови, Пленум Верховного Суду України вказав, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що: «щодо предмету доказування у даній категорії справи, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи».

На підтвердження кровної спорідненості свого сина ОСОБА_7 та загиблим ОСОБА_6 , позивачем ОСОБА_1 надано висновок спеціаліста КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» № 2761 від 09.12.2022, за висновками якого встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народженого громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Вірогідність того, що загиблий ОСОБА_6 дійсно є біологічним батьком ОСОБА_7 і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зав`язків, за результатами дослідження складає не менше 99,99999% (т. 1 а.с. 70-75).

Як вбачається з листа КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» від 14.03.2023 № 725, на підставі заяви ОСОБА_1 від 06.12.2022 та відповідно до п. 35 Переліку платних послуг, які надаються в державній і комунальних закладах охорони здоров`я та вищих медичних закладах, затвердженого Постановою КМУ від 17.09.1996 № 1138, у зв`язку з відсутністю ували суду про проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, було надано платні послуги з проведення молекулярно-генетичного дослідження та за його результатами судово-медичним експертом Івашиною О.Х. було складено вказаний висновок спеціаліста, який складено об`єктивно та неупереджено належним чином проведеного молекулярно-генетичного дослідження на підставі біологічних зразків. Стверджують, що зазначені у висновку результати повністю відповідають дійсності, будь-які підстави для сумніві в його правдивості відсутні. (т. 1 а.с. 76).

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

У постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 522/26382/15 колегія суддів наголосила, що виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Європейський суд з прав людини у справі «Калачова проти російської федерації», № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства».

У відзиві на позовну заяву та під час судового розгляду стороною відповідачів на спростування висновку спеціаліста № 2761 від 09.12.2022, крім припущень, не надано беззаперечних доказів про його незаконність та необґрунтованість.

Представником відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвокатом Щудлою А.М. у відзиві на позовну заяву тільки вказується, що до висновку № 2761 не долучено доказів того, що ОСОБА_8 є відповідним спеціалістом, має відповідні знання та навички проведення даного виду дослідження, що спростовується самим висновком, в якому на першому аркуші вказано, що він складений судово-медичним експертом, яка має стаж роботи за фахом «судово-медична імунологія» 17 років, спеціалізація по генетиці лабораторній, 1-й кваліфікаційний клас судового експерта.

Твердження сторони відповідача про відсутність ухвали суду чи постанови слідчого у кримінальному провадженні як підставу проведення вказаного дослідження, суд відхиляє оскільки встановлено, що з даним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду у жовтні 2023 року, кримінальні провадження відсутні, а тому єдиною підставою для проведення дослідження у грудні 2022 року могла бути тільки її заява.

З висновку спеціаліста вбачається, що для його проведення були відібрані зразки крові загиблого військовослужбовця ОСОБА_6 і направлені у лабораторію Дніпровського ОБ СМЕ, а тому твердження адвоката Щудли А.М. про відсутні даних, які дозволяють встановити правомірність використання біологічних зразків, не заслуговують на увагу.

Відповідачі не скористалися своїм правом заявити клопотання про проведення експертизи для спростування кровної спорідненості загиблого з ймовірним сином.

Враховуючи викладене та наведені норми законодавства, суд не вбачає підстав для відхилення даного висновку спеціаліста.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок щодо застосування статті 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18).

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 760/3977/15 (провадження № 61-2081зпв18) зазначено, що висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання особою батьківства.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин. Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20).

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 243/3426/17 (провадження № 61-5119св21) зроблено висновок, що під спільним утриманням дитини необхідно розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-416Зсв18), у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18).

З наданої позивачем виписки по її рахунку вбачається, що загиблий ОСОБА_6 неодноразово перераховував на її особистий рахунок грошові кошти (т. 1 а.с. 64).

Суд також приймає до уваги, що малолітній ОСОБА_7 має інвалідність, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 26.08.220 (т. 1 а.с. 56).

Пояснення, надані у судовому засіданні ОСОБА_1 , що вказані кошти ОСОБА_6 перераховував їй на утримання та лікування їх спільної дитини є логічними, послідовними, підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому прийняті судом до уваги.

Твердження сторони відповідача про відсутність у вказаних переказах призначення платежів суд відхиляє, оскільки жодними нормативними актами України не встановлено обов`язку платника, а тим більше батька дитини, під час здійснення добровільного переказу коштів на утримання дитини вказувати його призначення та відсутність такого не спростовує факт його батьківства.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та загиблий ОСОБА_6 перебували у відносинах, що вбачається із наданих фотознімків, на яких зображені вони під час спільного відпочинку (т. 1 а.с. 43, 44, 45, 46, 47, 48) та загиблий з дитиною ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 43, 49).

Твердження відповідачів, що їх відносини мали виключно діловий та професійний характер жодним доказом не підтверджені оскільки встановлено, що ОСОБА_1 не була у службовому або посадовому підпорядкуванні у ОСОБА_6 , а тому є логічними твердження позивача, що вона супроводжувала його у відрядження у зв`язку з існуванням між ними стосунків, що мали характер сімейних.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Конвенцією про права дитини передбачено, що дитина має право на ім`я і набуття громадянства, а також право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

У справі «Йевремович проти Сербії» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпід час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Таким чином, при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту.

Суд враховує, що малолітньому ОСОБА_7 рішенням лікарсько-консультативної комісії при ВОДКЛ Вінницької обласної дитячої клінічної лікарні від 27.02.2020, встановлено діагноз: Q66.4 плоско-вальгусна деформація стоп ІІ ст., M21.8 поперечно-розпластані стопи, Q65.8 дисплазія кульшових суглобів лікована консервативно та тлі дисплазії сполучної тканини недиференційованої з помірним порушеням функцій, H00.1 халазіон верхньої повіки правого ока, J35.3 гіпертрофія аденоїдів та піднебінних мигдаликів ІІ-ІІІ ст.

А тому, є обґрунтованими твердження ОСОБА_1 , що позов про встановлення факту батьківства поданий з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, а саме реалізацією нею права на спадкуванням за законом після загибелі батька, призначення пенсій у зв`язку з втратою годувальника та отриманню пільг й соціальних гарантій.

Встановивши, що на момент народження ОСОБА_7 його батьки не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, відомості про батька зазначені відповідно до статті 135 СК України за вказівкою матері, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, суд зробив висновок про те, що ОСОБА_6 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком дитини ОСОБА_7 та обґрунтовано наявні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 щодо встановлення батьківства та похідної вимоги про внесення відповідних змін до актового запису щодо народження дитини.

Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Желіховського Г.Д. про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на положення статті 128 СК України, яка передбачає можливість визнання батьківства щодо дитини за рішенням суду за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України (спільна заява жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою).

Згідно зі статтею 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Аналіз вказаних норм дає підстави вважати, що законодавець у частині першій статті 20 СК України закріпив вичерпний перелік статей цього Кодексу і відповідно вимог, що випливають із сімейних відносин, до яких застосовується позовна давність. До цього переліку належить відповідно до частини другої статті 129 СК України вимога про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком.

Тому положення частини другої статті 129 СК України, яке є спеціальним, не може поширюватися на положення про визнання батьківства, передбачені у статті 128 СК України.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року у справі № 6-617цс17.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти російської федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оцінюючи зібрані у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про доведеність факту батьківства ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позовних вимог у повному обсязі, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 076,60 грн та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536,80 грн.

Керуючись ст.ст. 128, 134 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст. ст. 2, 7, 10-13, 18, 43, 44, 49, 76-83, 133, 141, 174, 175, 179, 187, 206, 258, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Іллінецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Перша київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту батьківства - задовольнити.

Встановити факт батьківства ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язати уповноважений орган реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису № 143 про народження дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинений 11.07.2018 Іллінецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, де у відомості про батьківство вказати батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) грн 40 коп., тобто з кожного по 536 (п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_3 ;

відповідач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_3 ;

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), , адреса: вул. Дегтярівська, 3а, м. Київ;

третя особа - Іллінецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), , адреса: вул. Соборна, 25, м. Іллінці, Вінницька обл.;

третя особа - Перша київська державна нотаріальна контора, , адреса: пр-т Перемоги, 11, м. Київ.

Суддя М. М. Головчак