Справа № 139/734/22
Провадження № 22-ц/801/1865/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Коломійцева В. І.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Собцевої А. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 11 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Коломійцевої В. І. в залі суду в смт Муровані Курилівці Вінницької області, зі складенням повного тексту судового рішення 17 липня 2023 року,

в цивільній справі № 139/734/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за відповідачем право власності на автомобіль «Nissan Qashqai», 2015 року випуску, та стягнути з останнього на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки спірного автомобіля в сумі 315 815 грн.

В обґрунтування позову вказала, що 04.11.2017 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. В період шлюбу ними було придбано транспортний засіб: «Nissan Qashqai», VIN-код: НОМЕР_1 , 2015 року випуску, попередній державний номерний знак НОМЕР_2 . Відповідач ще перебуваючи з нею у шлюбі не отримавши її згоди на відчуження спільно набутого за час перебування в шлюбі рухомого майна (транспортного засобу) продав (фактично перереєстрував) транспортний засіб на іншу особу. Жодної згоди на перереєстрацію та продаж спільного транспортного засобу вона не давала.

За наведених обставин з урахування заяви про уточнення позовних вимог просить стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки спірного автомобіля в сумі 315 815 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 11 липня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частини вартості спільного майна подружжя автомобіля марки «Nissan Qashqai», VIN-код: НОМЕР_1 , 2015 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 у розмірі 244 296 (двісті сорок чотири тисячі двісті дев`яносто шість) гривень 80 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 11 725 (одинадцять тисяч сімсот двадцять п`ять) гривень 50 копійок.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що режим спільної сумісної власності подружжя поширюється на автомобіль марки «Nissan Qashqai», VIN-код: НОМЕР_1 , 2015 року випуску, придбаний за час шлюбу. Визначаючи вартість части, яка підлягає компенсації, суд першої інстанції керувався висновком експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України від № СЕ-19/102-23/3967-АВ від 03 квітня 2023 року, відповідно до якого ринкова вартість спірного автомобіля станом на час проведення огляду становить 488 593 гривні 60 копійок.

Також суд першої інстанції встановив, що відповідач у період перебування у шлюбі з позивачем відчужив спільне сумісне рухоме майно подружжя автомобіль марки «Nissan Qashqai», VIN-код: НОМЕР_1 , 2015 року випуску, без згоди дружини. Тому суд першої інстанції вважав, що позивач має право на компенсацію вартості частки вказаного автомобіля.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції у вказаній цивільній справі, відповідач ОСОБА_1 у серпні 2023 року подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 11 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду вимогам справедливості судового рішення.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 17 серпня 2023 року справу передано до розгляду у складі колегії суддів: суддя-доповідач Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 серпня 2023 року витребувано матеріали вказаної цивільної справи, які надійшли до суду 25 серпня 2023 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2023 року апеляційну скаргу залишено без руху з підстав несплати скаржником судового збору.

06 вересня 2023 року на виконання вимог вказаної ухвали скаржником подано до суду заяву про усунення недоліків разом з платіжним документом про сплату судового збору.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження у цій справі, визначено строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 вересня 2023 року справу призначено до розгляду 24 жовтня 2023 року, про що повідомлено учасників справи.

У судові засідання 24 жовтня 2023 року та 31 жовтня 2023 року учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 24 жовтня 2023 року та 31 жовтня 2023 року подав до суду заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку із службовою необхідністю та перебуванням у відрядженні.

Розгляд справи відкладено на 12.00 год 07 листопада 2023 року.

07 листопада 2023 року на офіційну електронну адресу суду надійшли заяви відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження у цій справі та призначення повторної авто-товарознавчої експертизи.

У судове засідання 07 листопада 2023 року учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Ухвалою суду від 07 листопада 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення провадження у цій справі відмовлено.

Ухвалою суду від 07 листопада 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про призначення повторної авто-товарознавчої експертизи у справі відмовлено.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що фактично всі висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції зводяться до цитування норм законодавства та констатації презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Проте, на переконання скаржника, висновки суду першої інстанції є помилковими та нічим необґрунтованими. Зауважує, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач повідомляв, що спірний автомобіль був спільно придбаний ним та його батьком. Більшу частину коштів, а саме 7 000 Євро на придбання автомобіля надав батько відповідача, решту частину суми 5 000 Євро заплатив відповідач з власних накопичень. Які були в нього ще до моменту укладення шлюбу з позивачем. Відповідач надав суду довідки про доходи, що підтверджують наявність у нього та у його батька достатнього рівня доходу для спільного придбання спірного транспортного засобу. Проте, вказані письмові докази судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не були прийняті до уваги. Також суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення вказує, що покази свідка ОСОБА_3 є недопустимими та неналежними доказами в розумінні ст. 76-81 ЦПК України. Разом з тим, судом першої інстанції не було наведено жодного аргументу стосовно того, чому покази вказаного свідка суд вважає недопустимими та неналежними. При цьому, скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що цивільно-процесуальне законодавство не містить положень щодо виключення показів свідка з переліку доказів у справах про поділ майна подружжя.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У строк, визначений судом, представник позивача ОСОБА_2 адвокат Смірнов С. М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає вимоги скарги безпідставними та необґрунтованими. Також просить вирішити питання розподілу судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 04.11.2017 у Мурованокуриловецькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Вінницькій області, зареєстрували шлюб, про що 04.11.2017 складено відповідний актовий запис №44 (а.с.8).

Від шлюбу сторони дітей не мають.

Під час перебування у шлюбі, а саме 20.02.2019 ОСОБА_1 був придбаний транспортний засіб марки «Nissan Qashqai», VIN-код: НОМЕР_1 , 2015 року випуску, право власності на який було зареєстровано за останнім 28.02.2019, що підтверджується митною декларацією та інформацією Територіального сервісного центру №0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області та не оспорюється сторонами. Ціна транспортного засобу склала 12 000 Євро (а.с.13,66-67).

У подальшому, за договором купівлі продажу № 7779 від 14.04.2021 відповідач відчужив вищезгаданий автомобіль «Nissan Qashqai», 2015 року випуску на користь свого батька ОСОБА_3 за суму в розмірі 15 000 гривень (а.с.69).

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 03 червня 2021 року, яке набрало законної сили 06.07.2021 у справі № 139/330/21, шлюб між сторонами розірвано (а.с.9-10). Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_4 від 26.03.2022 позивач змінила своє прізвище, отримане у шлюбі, на дошлюбне « ОСОБА_4 » (а.с.11).

Судом встановлено, що автомобіль Nissan Qashqai», VIN-код: НОМЕР_1 , 2015 року випуску, був проданий ОСОБА_1 14 квітня 2021 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем.

Доказів надання ОСОБА_2 згоди на відчуження автомобіля матеріали справи не містять.

На підтвердження вартості компенсації половини вартості автомобіля, позивач надала суду звіт з визначення середньої ринкової вартості автомобіля від 21.11.2022 (а.с.14-20). Відповідно до звіту оцінювача, станом на квітень 2021 року середня ринкова вартість автомобіля «Nissan Qashqai», VIN-код: НОМЕР_1 , 2015 року випуску, становила 631 630 гривень.

Не погоджуючись із такою вартістю автомобіля та зауважуючи, що оцінювачем при визначенні вартості не враховано факт ціни його придбання та продажу, часу експлуатації, технічного стану, у зв`язку з чим його ринкова вартість є значно нижчою, відповідач заявив клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи, яке було задоволено ухвалою суду від 20 лютого 2023 року (а.с.101).

Відповідно до висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України від № СЕ-19/102-23/3967-АВ від 03 квітня 2023 року (а. с. 113-122) ринкова вартість автомобіля марки «Nissan Qashqai», VIN-код: НОМЕР_1 , 2015 року випуску, станом на час проведення огляду становить 488 593 гривні 60 копійок.

Оцінюючи вказані висновки оцінювача та експерта про ринкову вартість предмету спору, суд першої інстанції враховано, що саме висновок автотоварознавчої експертизи встановлює вартість автомобіля станом на день розгляду цієї справи.

За таких обставин, місцевий суд визнав за правильне при визначенні розміру компенсації взяти до уваги висновок експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України від № СЕ-19/102-23/3967-АВ від 03 квітня 2023 року та визначити цей розмір в сумі 244 296 гривень 80 копійок (488 593,60 грн : 2 = 244 296,80 грн).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки автомобіль придбаний у період зареєстрованого шлюбу та за спільні кошти подружжя, що не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами по справі, проте відчужено ним без згоди ОСОБА_2 , остання має право на відшкодування їй 1/2 частки його вартості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц, провадження №14-712цс19, дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Колегія суддів наголошує на тому, що спірний автомобіль, який було відчужено відповідачем без згоди позивача, набуто за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Відповідач на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно послався на використання особистих грошових коштів на придбання спірного автомобіля, та коштів отриманих ним у позику від його батька, однак в ході судового розгляду даний факт не знайшов свого підтвердження. В свою чергу, позивачем доведено, що спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що перереєстрація спірного автомобіля відбулася 14.04.2021, а на наступний день відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, що підтверджується матеріалами справи, а тому апеляційний суд вважає, що за таких обставин відповідач ОСОБА_1 не довів, що кошти від продажу транспортного засобу використані в інтересах сім`ї або їх половина передана дружині, а доведення цієї обставини є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

До аналогічного висновку Верховний Суд дійшов в постанові від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Колегія суддів враховує, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц, провадження №61-9018сво18, та постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 483/812/19, провадження №61-20774св19.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції встановив, що спірний транспортний засіб відповідач відчужив без згоди позивача. Остання, в обґрунтування заявлених позовних вимог разом з позовом надала суду звіт з визначення середньої ринкової вартості автомобіля від 21.11.2022. Відповідно до звіту оцінювача, станом на квітень 2021 року середня ринкова вартість автомобіля «Nissan Qashqai», VIN-код: НОМЕР_1 , 2015 року випуску, становила 631 630 гривень.

Не погоджуючись із такою вартістю автомобіля та зауважуючи, що оцінювачем при визначенні вартості не враховано факт ціни його придбання та продажу, часу експлуатації, технічного стану, у зв`язку з чим його ринкова вартість є значно нижчою, відповідач заявив клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи, яке було задоволено ухвалою суду першої інстанції від 20 лютого 2023 року.

Відповідно до висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України від № СЕ-19/102-23/3967-АВ від 03 квітня 2023 року ринкова вартість автомобіля марки «Nissan Qashqai», VIN-код: НОМЕР_1 , 2015 року випуску, станом на час проведення огляду становить 488 593 гривні 60 копійок.

Отже, на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач здійснив його продаж іншій особі без згоди позивача, як другого з подружжя, у зв`язку із чим на користь останньої підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині того, що спірний автомобіль був спільно придбаний ним та його батьком, що підтверджується довідками про доходи, які вказують на наявність у нього та у його батька достатнього рівня доходу для спільного придбання спірного транспортного засобу не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

З долучених відповідачем до матеріалів справи довідок про його доходи та доходи його батька (а.с.54-62) не вбачається, що останні були використані саме з метою придбання спірного транспортного засобу, а не з будь-якою іншою метою або витрачені на інші цілі.

Крім того, покази свідка - батька відповідача ОСОБА_3 про те, що він позичив сину кошти в сумі 7 000 Євро для придбання ним автомобіля не можуть бути належними і допустимими доказами у розумінні статей 76-81 ЦПК України, тому суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв їх до уваги.

Також судом першої інстанції взято до уваги те, що між подружжям поділяється навпіл як сумісна власність, придбана на позичені кошти, так і боргові зобов`язання повернути ці кошти кредитору (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16).

Отже твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що спірний транспортний засіб було придбано ним за кошти, які належали йому особисто та позики батька, суперечить обставинам справи та не доведене ним.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Щодо судових витрат

Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат витрат на професійну правничу допомогу під час апеляційного перегляду справи, а саме 3 000 грн, й надано відповідні підтверджуючі документи ордер на надання правничої допомоги на підставі договору про надання правової допомоги від 08 вересня 2023 року, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для розгляду справи в суді апеляційної інстанції, докази фактичного понесення відповідних витрат тощо.

Зазначені докази отримані відповідно до встановленого законом порядку й підтверджують понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, що за умов залишення апеляційним судом без задоволення апеляційної скарги відповідача, а рішення суду першої інстанції без змін, є підставою для їх відшкодування позивачеві.

Крім того, розмір витрат на професійну правничу допомогу не можна вважати вочевидь необґрунтованими, неспівмірними з заявленими вимогами і предметом спору, а тому апеляційний суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України присуджує їх стягнення з відповідача.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, тому розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 11 липня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_6 , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 (три тисячі) грн 00 коп., понесені в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2023 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник