Провадження № 2/761/501/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Путрі Д.В.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Інни Леонідівни, ОСОБА_2 про скасування рішення та запису про право власності,-

встановив:

В грудні 2021 р. ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з урахування уточненої позовної заяви до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Інни Леонідівни, ОСОБА_2 про скасування рішення, запису про право власності, в якому просив суд скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45195543 від 17.11.2021 р. 14:38:39, а саме: права власності ОСОБА_2 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати запис про право власності:45195543 від 17.11.2021 р. 14:38:39, а саме: права власності ОСОБА_2 на кваратиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 22.05.2018 р. між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір позики, в забезпечення умов якого укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами договору позивач був зобов`язаний повернути відповідачу 2 кошти в розмірі 19550,00 дол. США згідно графіку повернення коштів. Позивач зазначає, що він дотримував графіку повернення коштів, але 17.11.2021 р. відповідачем 1 право власності на іпотечну квартиру було зареєстровано а відповідачем 2.

Позивач вважає, що при проведенні реєстраційний дій були порушені вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Вважає, відсутня безспірна заборгованість, нотаріусом не враховано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки він має зобов`язання за споживчими кредитами перед банківськими установами.

Вказане стало підставою для звернення до суду.

У відзиві на позов представник відповідача 2 заперечує щодо його задоволення, зазначає, що позивачем не вчинено черговий платіж в розмірі 19475,00 дол. США, який він за умовами договору повинен був вчинити 22.07.2020 р. Вимогу про усунення порушень позивач отримав 17.02.2021 р., але не виконав. Обставини безспірної заборгованості не встановлються при позасудовому врегулюванні згідно ст.ст. 36,37 Закону України «Про іпотеку». Дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на вказані правовідносини, оскільки позика, яка була надана позивачу, не була споживчим кредитом, надана фізичною особою, а не кредитною установою. Крім цього, вказаний закон втратив чинність 23.09.2021 р. Вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що на момент оспорюваної реєстраційної діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вважає, обраний спосіб захисту є належним.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача 2 заперечив щодо задоволення позову.

Відповідач 1 в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України).

Суд, вислухавши пояснення присутніх учасників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.05.2018 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким позивач прийняв у позику гроші в сумі 511232,50 грн, що станом на день укладення договору еквівалентно 19550,00 дол. США, які зобов`язувався повернути не пізніше 22.11.2018 р. Згідно п. 8 позичальник в забезпечення своєчасного виконання зобов`язання, що випливає з цього договору, зобов`язується передати позикодавцю в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

06.08.2018 р., 22.01.2019р. 13.08.2019 р. 24.01.2020 р. було укладені договори №1-4 про внесення змін до договору позики, за останнім з яких позикодавець передав, а позичальник прийняв в позику гроші в сумі 534232,50 грн, що на день укладення становить еквівалент 21850,00 дол. США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 22.07.2020 р. Позика є безпроцентною, повернення коштів здійснюється в такому порядку: 22.02.2020 р. - 475,00 дол. США, 22.03.2020 р. - 475,00 дол. США, 22.04.2020 р. - 475,00 дол. США, 22.05.2020 р. - 475,00 дол. США, 22.06.2020 р. - 475,00 дол. США, 22.07.2020 р. - 19475,00 дол. США,

22.05.2018 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, який забезпечує виконання іпотекодавцем зобов`язання за договором позики від 22.05.2018 р. Предметом іпотеки є квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

06.08.2018 р., 22.01.2019р. 13.08.2019 р. 24.01.2020 р. було укладені договори №1-4 про внесення змін до іпотечного договору.

17.11.2021 р. ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Шевченко І.Л. заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана квартира 17.11.2021 р. була зареєстрована за ОСОБА_2 (запис про право власності:45195543 від 17.11.2021 р. 14:38:38)

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позивач звернувся до суду з позовом про скасування рішення, запису про право власності, оскільки при вчиненні державної реєстрації були порушення, що на думку позивача, було підставою для відмови в державній реєстрації прав.

Щодо способів захисту варто зазначити наступне

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 зазначено: «Належний та ефективний спосіб захисту прав позивача визначається з огляду на обставини конкретної справи. Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. Речово-правові способи захисту прав особи (зокрема віндикація) застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами. Якщо спір стосується правочину (зокрема договору іпотеки), укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом (з приводу звернення стягнення на таке майно) мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Якщо спірне майно, на яке було звернено стягнення на підставі договору іпотеки, надалі відчужив іпотекодержатель - скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав не може забезпечити поновлення прав позивача. Позивачеві слід пред`являти віндикаційний позов до останнього набувача цього майна. Натомість у разі якщо спірне майно, на яке було звернено стягнення на підставі договору іпотеки, залишається у володінні іпотекодержателя (тобто не відбулось подальшого відчуження такого майна), відносини між іпотекодавцем та іпотекодержателем щодо такого майна мають договірну природу, а тому позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Задоволення такого позову зумовлює внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Реєстр) відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення».

Відтак, посилання відповідача щодо невірного способу захисту суд не приймає до уваги.

Між тим, відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте згідно із Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству , який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, з 16 січня 2020 року законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, що у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а отже, не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 листопада 2020 року у справі № 910/7648/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 та від 26 травня 2021 року у справі № 204/3503/19 (провадження № 61-2162св21).

Відтак, належним способом захисту є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Також варто зазначити, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 127/2209/18, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивач визначив співвідповідачем, оскільки державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Щодо можливості скасування рішення державного реєстратора зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За статтею 7 вказаного Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону «Про іпотеку»).

За статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Встановлено, що договір іпотеки містить іпотечне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», зокрема: п. 5.1. Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на ПРЕДМЕТ ІПОТЕКИ у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем умов Основного зобов?язання та/або цього Договору, а також в інших випадках, передбачених цим Договором та/або Основним зобов?язанням та/або законодавством України. У цьому випадку Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цій вимозі зазначається стислий зміст порушених зобов?язань, вимога про виконання/виправлення порушеного зобов?язання у тридцятиденний строк від дня направлення вимоги на адресу Іпотекодавцю, вказану в цьому Договорі, або повідомлену Іпотекодержатело в порядку, встановленому цим Договором, та попередження про звернення стягнення на ПРЕДМЕТ ІПОТЕКИ у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель з наступного після закінчення зазначеного терміну дня набуває право розпочати звернення стягнення на ПРЕДМЕТ ШПОТЕКИ Звернення стягнення на ПРЕДМЕТ ІПОТЕКИ та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю Сторін про задоволення вимог Іпотекодержателя, згідно умов пп. 5.2.1, 5.2.2, 5.2.3 п. 5.2 цього Договору (застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя), якщо інше не встановлене законом. Крім випадків, передбанених законом, право вибору способу задоволення вимог Іпотекодержателя, визначених цим Договором, належить Іпотекодержателю. П. 5.2. Сторони домовились, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватись за рішенням Іпотекодержателя у наступному порядку (Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя) (надалі - Застереження): 5.2.1. у випадку набуття Іпотекодержателем права звернення стягнення на ПРЕДМЕТ ІПОТЕКИ та прийняття Іпотекодержателем рішення про набуття ПРЕДМЕТА ІПОТЕКИ у власність, іпотекодавець передає Іпотекодержателю, а Іпотекодержатель набуває у власність ПРЕДМЕТ ІПОТЕКИ в рахунок виконання Зобов?язання за Основним зобов?язанням та інших витрат, передбачених цим Договором. Сторони домовились, що у випадку прийняття Іпотекодерателем рішення про набуття ПРЕДМЕТА ІПОТЕКИ у власність, Іпотекодавець передає Іпотекодержателю, а Іпотекодержатель набуває право власності на ПРЕДМЕТ ІПОТЕКИ та набуває право зареєструвати, відповідно до чинного законодавства своє право власності на предмет іпотеки. Підписанням цього Договору Іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотеко держателя за власним одноосібним рішенням іпотеко держателя про набуття предмета іпотеки у власність. Іпотекодавець підписання цього договору засвідчує, що наявність будь-яких інших документів, крім цього договору, для реєстрації права вланості іпотеко держателя на предмет іпотеки не вимагається.У разі прийняття іпотекодержателем рішення про набуття предмета іпотеки у власність, цей договір виступає правовстановлюючим документом та є правовою підставою для державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, визначеним іпотекодержателем. Сторони домовились, що до моменту виконання, припинення або розірвання цього договору право встановлювальні документи та технічна документація на предмет іпотеки залишаються на зберіганні у іпотекодержателя. П. 5.2.2. У випадку набуття Іпотекодержателем права звернення стягнення на ПРЕДМЕТ ІПОТЕКИ, Іпотекодержатель набуває право від свого імені продати ПРЕДМЕТ ІПОТЕКИ будь-якій іншій особі-покупцеві на власний розсуд на підставі цього Договору, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження Іпотекодавця, дотриманням умов, визначених в ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Ціна продажу ПРЕДМЕТА ІПОТЕКИ встановлюється, на вибір Іпотекодержателя: за згодою між Іпотекодавцем і Іпотекодержателем, або на підставі оцінки майна суб?єктом оціночної діяльності, визначеним Іпотекодержателем, яка здійснюється за рахунок Іпотекодавця. В такому випадку це Застереження згідно Закону України «Про іпотеку» вважається Договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. Договір купівлі-продажу ПРЕДМЕТА іпотеки, укладений іпотеко держателем відповідно до цього пункту є правовою підставою для державної реєстрації права власності покупця на предмет іпотеки. У разі необхідності та на вимогу іпотеко держателя іпотекодавець зобов`язаний надати іпотеко держателю всі документи, необхідні для державної реєстрації права власності особи-покупця на предмет іпотеки, здійснити всі необхідні дії, що вимагаються від нього, як попереднього власника предмет іпотеки діючим законодавством України для реєстрації права власності особи-покупця на предмет іпотеки. П. 5.2.3 Іпотекодавець погоджується з тим, що вищезазначене застереження, відповідно до Закону України «Про іпотеку», вважається договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною другою статті 18 якого перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок проведення державної реєстрації прав.

У частині першій статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц).

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Так, згідно з пунктом 61 Порядку (у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, пунктом 61 Порядку визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор у ході її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки у силу зазначених норм матеріального права зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц).

В матеріалах реєстраційної справи міститься свідоцтво, посвідчене приватним нотаріусом Ігнатовим О.В., за яким він 17.02.2021 р. вимогу про усунення порушення ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 . Заява з вимогою про усунення порушення містила відомості про порушення зобов`язання за договором позики, укладеним 22.05.2018 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме не повернення позики в сумі 532950,00 грн що станом на 17.02.2021 р. становило еквівалент 19000,00 дол. США. ОСОБА_2 вимагав у не більш ніж 30 денний строк повернути всю суму заборгованості та сплатити неустойку. Якщо вимога ОСОБА_2 протягом встановленого строку залишається без задоволення, ним буде звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі. При цьому, ОСОБА_2 доводив до відома ОСОБА_1 ринкову вартість квартири станом на 09.02.2021 р. в розмірі 850200,00 грн. Заява про вимогу щодо усунення порушення була вручена ОСОБА_1 17.02.2021 р. та отримана ним особисто під розписку.

У пункті 3 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону.

Наведені норми, спрямовані на фактичне повідомлення боржника аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини.

Свідоцтво, яке посвідчене приватним нотаріусом Ігнатовим О.В. 27.05.2021 р., є належним та допустимим доказом, який підтверджує факт отримання іпотекодавцем повідомлення про порушення основного зобов`язання та намір іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки.

Щодо поширення на спірні правовідносини дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» варто зазначити наступне.

Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» було визначено, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно / об`єкт незавершеного житлового будівництва / майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, за недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не має права відступити (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно / майнові права, зазначені у підпункті 1 цього пункту.

Положення вказаного Закону стосують окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Між тим, кредит, в забезпечення умови якого було укладено договір іпотеки, наданий ОСОБА_1 не кредитною установою - резидентом України, а фізичною особою ОСОБА_2 .

При цьому, з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13 квітня 2021 Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 поновив свою дію на п`ять місяців з 23 квітня 2021 до 23 вересня 2021), а спірна реєстраційна дія вчинена 17.11.2021 р.

Тому, не було підстав для застосування дії мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно під час реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .

Крім того, у договірних відносинах та законодавстві передбачається, що сторони договору мають сумлінно ставитись до виконання своїх обов`язків. Позивач не міг не знати/не розуміти, що не повернувши у передбачені Договором позики строки, грошові кошти, він порушує права відповідача і, як наслідок, нестиме відповідальність, передбачену договором.

Так, у Постанові Верховного Суду від 09.02.2021 року по справі №908/1152/18, міститься висновок, що "поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, які передбачають, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора".

Натомість, позивач ОСОБА_1 , порушуючи права відповідача ОСОБА_2 , жодним чином не намагався узгодити порядок погашення заборгованості перед останнім, що свідчить про намагання уникнути відповідальності, яка виникла через невиконання ним обов`язків, передбачених договорами позики та іпотеки.

При цьому, визначення розміру вимог кредитора до боржника за договором на момент переходу до відповідача права власності на майно, положеннями Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не передбачено.

Підстави та порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV (далі - Закон №1952-IV).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

Згідно з частинами третьою статті 10 Закону №1952-IV державний реєстратор, зокрема: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що закон чітко визначає критерії, за якими державний реєстратор має перевіряти відповідність поданих документів вимогам законів, зокрема: щодо дотримання письмової форми правочину, відсутність у документах підчищень та виправлень, розбірливість тексту, відповідність форми встановленим вимогам, визначення факту виникнення у заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження, а також встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно. Крім того, державний реєстратор перевіряє повноту поданих для проведення державної реєстрації документів. Разом з тим, державний реєстратор не повноважний перевіряти справжність документів, наданих для проведення державної реєстрації.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 10.06.2021 р. у справі № 638/13304/17.

Крім цього, суд не приймає до уваги посилання позивача щодо неможливості вчинення державної реєстрації, поза як він має зобов`язання за споживчими кредитами та перебуває в Єдиному реєстрі боржників, виходячи з наступного.

Станом на час прийняття рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45195543 від 17.11.2021 р. 14:38:39, діяла редакція ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за якою передбачено підстави для відмови в державній реєстрації прав, зокрема: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці; 13) відсутність згоди заставодержателя (іпотекодержателя) на дострокове припинення дії договору емфітевзису, суперфіцію щодо державної реєстрації припинення таких прав, що перебувають у заставі (іпотеці).

Відтак, відсутня підстава для відмови у проведенні державної реєстрації, як перебування боржника у Єдиному реєстрі боржників.

Між тим, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці;.

Диспозиція пункту 12 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прямо вказує на те, що подане для реєстрації майно має бути відчужене особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників. Тобто, відчуження майна на користь іншої особи має відбуватися перш за все за згодою (волевиявленням) власника такого майна.

Положення пункту 12 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є імперативними і не допускають множинного тлумачення цієї норми.

Законодавець виклавши пункт 12 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції насамперед мав на меті не допустити навмисне відчуження саме боржником належного йому на праві власності майна в процесі примусового виконання виконавчого документа.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду в постанові від 01.05.2023 р. у справі №520/10427/20.

Крім цього, наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, обтяжень речових прав на передане в іпотеку майно, у тому числі внесення після державної реєстрації іпотеки іпотекодавця до Єдиного реєстру боржників, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотеко держателем (п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в редакції станом на час вчинення реєстраційної дії).

Вищенаведене свідчить про дотримання відповідачами усіх умов, передбачених Законом України «Про іпотеку» та укладеного між сторонами іпотечного договору, при здійсненні державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачем 2 ОСОБА_2 .

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про скасування рішення, запису про право власності, суд не вбачає.

Враховуючи наведене, керуючись Законами України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про іпотеку» ст.ст 12, 76, 77, 78, 79, 81, 89, 265 , 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

позовну заяву ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Інни Леонідівни, ОСОБА_2 про скасування рішення та запису про право власності на об`єкт нерухомого майна, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інна Леонідівна, адреса: м.Київ, вул..Рибальська, 8.

ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, адреса: АДРЕСА_3 .

Повне рішення виготовлено 10.11.2023

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов