Постанова

Іменем України

01 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 718/1109/20

провадження № 61-14460св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Кіцманський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), державне підприємство «СЕТАМ», товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Креатив Імоті»,

треті особи: ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2021 року у складі судді Масюк Л. О. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 червня 2021 року у складі колегії суддів: Владичан А. І., Лисака І. Н., Литвинюк І. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), державного підприємства «СЕТАМ», товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Креатив Імоті», треті особи: ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», про визнання незаконними дій та протиправною бездіяльність посадових осіб Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), визнання недійсними електронних торгів та скасування протоколу і акта про проведені електронні торги.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - Кіцманський ВДВС Південно-Західного МУ МЮ), державного підприємства «СЕТАМ» (далі - ДП «СЕТАМ»), товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Креатив Імоті» (далі - ТОВ «Компанія Креатив Імоті»), треті особи: ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), про визнання незаконними дій та протиправною бездіяльність посадових осіб Кіцманського ВДВС Південно-Західного МУ МЮ, визнання недійсними електронних торгів та скасування протоколу і акта про проведені електронні торги.

Позов мотивовано тим, що з 23 лютого 1985 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2015 року було розірвано.

29 березня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АКПІБ») та дружиною позивача - ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 762, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 36 000,00 дол. США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, між ПАТ «АКПІБ» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач посилався на те, що кредитні кошти були використані ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї, а для власної господарської діяльності, яку вона розпочала у січні 2007 року, що підтверджується випискою з ЄДРПОУ. Свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів ОСОБА_2 не змогла виконати належним чином, внаслідок чого утворилась грошова заборгованість.

17 грудня 2012 року між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимог, відповідно до якого ПАТ «АКПІБ» відступило свої права на грошові вимоги за кредитним договором від 29 березня 2007 року № 762, укладеним між ПАТ «АКПІБ» та ОСОБА_2 .

У червні 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до Кіцманського районного суду Чернівецької області з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки і рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 02 серпня 2017 року, яким змінено рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2016 року, позовні вимоги задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, позивач зазначав, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року задоволено його позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя та визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежиле приміщення загальною площею 60,27 кв. м, що складається з кабінету 1-33 площею 20,70 кв. м, роздягальні 1-34 площею 10,7 кв. м, комори 1-35 площею 1,9 кв. м, частини вестибюлю 1-37 площею 26,97 кв. м, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 та визначено частки сторін у вказаному майні по за кожним; визнано за ОСОБА_1 право власності на частку нежилого приміщення, загальною площею 60,27 кв. м, що складається з кабінету 1-33 площею 20,70 кв. м, роздягальні 1-34 площею 10,7 кв. м, комори 1-35 площею 1,9 кв. м, частини вестибюлю 1-37 площею 26,97 кв. м, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином, на підставі цього судового рішення ОСОБА_1 на праві приватної власності належить індивідуально визначене майно, а саме: частка нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_1 , інша його частина належить його колишній дружині ОСОБА_2 , що вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Інформація про право власності ОСОБА_1 на частку нежитлового приміщення була внесена до реєстру ще 02 листопада 2016 року, однак, через 5 місяців після того, як ОСОБА_1 було виділено у власність частину майна, що було набуте ним у шлюбі, рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2016 року по справі № 718/1499/14-ц було задоволено позовну заяву ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 62 761,36 дол. США суд звернув стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення її боргу перед банком, а саме: на все нежитлове приміщення (вбудоване), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував, що власника частини цього майна - ОСОБА_1 суд до участі у цій справі не залучив. В подальшому Апеляційний суд Чернівецької області ухвалив рішення від 02 серпня 2017 року по справі № 718/1499/14-ц, так само без залучення до участі у справі ОСОБА_1 , яким було змінено рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2016 року та ухвалено в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 вже в сумі 50 772,70 дол. США, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 619 450,00 грн.

06 вересня 2017 року Кіцманський районний суд Чернівецької області видав виконавчий лист від 17 листопада 2016 року № 718/1499/14-ц, який взагалі не відповідав судовому рішенню, оскільки виконавчий лист датований 17 листопада 2016 року - дата проставлена на титульній стороні документу, хоча рішення суду набрало законної сили лише 02 серпня 2017 року. У виконавчому листі № 718/1499/14-ц неправомірно стягнуті судові витрати, про які не зазначено у рішенні апеляційного суду, не зазначено з кого належить стягнути кошти, так само як не зазначено кому належить приміщення, на яке звернуто стягнення, не вказаний його реєстраційний номер. Такий виконавчий лист, враховуючи його недоліки або взагалі не підлягав виконанню, або ж працівникам державної виконавчої служби слід було звернутися до суду за роз`ясненням щодо порядку і способу його виконання в порядку статті 31 Закону України «Про виконавче провадження», однак орган державної виконавчої служби проігнорував усі недоліки виконавчого листа.

24 листопада 2017 року Кіцманським PB ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області було відкрито виконавче провадження № 55224318, про яке ОСОБА_1 майже нічого не було відомо, так як він не спілкується з колишньою дружиною і не був стороною виконавчого провадження.

Також посилався на те, що незважаючи на встановлене право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, яке жодним рішенням не скасовано, рішень про стягнення з ОСОБА_1 боргу не існує, так само як і рішення про звернення стягнення на майно ОСОБА_1 чи на його частку у спільному майні, належну йому нерухомість було обтяжено арештом, а потім піддано процедурі примусової реалізації з прилюдних торгів, а відомості про приватну власність позивача внесено Кіцманським ВДВС Південно-Західного МУ МЮдо заявки на проведення електронних торгів та реалізовано, про що його ніхто не повідомив.

27 квітня 2020 року на сайті ДП «СЕТАМ» позивач ОСОБА_1 виявив у розділі «Архів» оголошення про те, що 21 лютого 2020 року відбулися електронні торги, номер лоту 318546. Відповідно до інформації на сайті усе нежитлове приміщення в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 60,27 кв. м було виставлено на торги як лот № 318546 за стартовою ціною 619 450,00 грн та вказано, що цього ж дня торги відбулися, однак про жодні дії, що вчинялися щодо його майна на прилюдних торгах ОСОБА_1 ніхто не повідомляв.

Того ж дня, 27 квітня 2020 року, він негайно звернувся до Кіцманського ВДВС Південно-Західного МУ МЮ із заявою про надання копій документів із ВП № 55224318, відповідно до яких було передано на реалізацію його майно, однак листом від 30 квітня 2020 року, який позивач отримав 08 травня 2020 року, йому було відмовлено в отриманні копій документів, оскільки позивач не є стороною цього виконавчого провадження.

Вважав, що вищезазначені дії по продажу належного ОСОБА_1 на праві приватної власності нерухомого майна є протиправними, оскільки відповідач без згоди власника і законних правових підстав розпорядився належним йому нерухомим майном, а тому передача Кіцманським ВДВС Південно-Західного МУ МЮчастини нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , на електронні торги здійснена незаконно.

Також зазначав, що процедура проведення електронних торгів була проведена з порушенням Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5. Так, реалізація майна у процедурі проведення електронних торгів можлива лише щодо майна боржника, а боржником у виконавчому провадженні є ОСОБА_2 , ніяк не ОСОБА_1 , а тому майно, що належить йому на праві власності, а саме частка нежилого приміщення, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , не могло вноситись державним виконавцем до заявки на проведення торгів та піддаватися подальшій процедурі реалізації.

Оскільки реалізації на електронних торгах підлягала лише частка боржника ОСОБА_2 у нерухомому майні, а не все майно, яке належить боржнику та позивачу на праві спільної часткової власності, то проведена процедура електронних торгів не відповідає закону та призвела до порушення його прав і законних інтересів.

Зазначав, що оскільки він не є стороною виконавчого провадження, у рамках якого проводились торги, його взагалі не повідомляли ні про які процесуальні дії та рішення відносно його власності, а тому він не міг скористатися процедурою їх оскарження, як сторона виконавчого провадження.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Кіцманського ВДВС Південно-Західного МУ МЮ щодо невизначення частки майна боржника перед початком реалізації нерухомого майна;

- визнати протиправними дії ВДВС Південно-Західного МУ МЮ по передачі нерухомого майна не електронні торги;

- визнати торги недійсними та скасувати протокол і акт про проведені 21 лютого 2020 року електронні торги з реалізації нерухомого майна.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2021 року, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 24 червня 2021 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність підстав для визнання електронних торгів, проведених ДП «СЕТАМ» 21 лютого 2020 року, щодо реалізації іпотечного майна недійсними, а також відсутність підстав, які б свідчили про порушення відповідачами вимог Закону України «Про іпотеку» та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2015 року № 2710/5 при проведенні та організації електронних торгів 21 лютого 2020 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її із Кіцманського районного суду Чернівецької області.

На підставі ухвали Верховного Суду від 31 травня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_3 у відставку, 08 серпня 2023 року справу передано до провадження судді-доповідачеві Грушицькому А. І.

Згідно із протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 30 жовтня 2023 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Ігнатенко В. М., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петров Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 липня 2019 року у справі № 201/6284/17 та від 01 квітня 2020 року у справі

№ 462/518/18.

У касаційній скарзі зазначається, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу щодо належності майна боржнику та визначення/виділу частки боржника із спільної сумісної власності, а також на порушення порядку надання заявки замовником торгів та порушення процедури проведення електронних торгів їх організатором.

Скаржник вказував на неповідомлення його як співвласника майна, яке було об`єктом електронних торгів про день та час їх проведення.

Суди першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи у своїх рішеннях підстави для відмови у позові про визнання недійсними електронних торгів, не вказали чи поширюється норма матеріального права (пункт 2 розділу VII Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів) на спірні правовідносини.

В матеріалах виконавчого провадження містяться докази того, що державному виконавцю та ДП «СЕТАМ» було відомо про право власності позивача на нерухоме майно, яке підлягало реалізації, однак цей факт було повністю проігноровано відповідачами, які не внесли відомості про право власності ОСОБА_1 до заявки на проведення торгів.

Судами проігноровано доводи позивача про його існуюче право власності на передане на реалізацію нерухоме майно, яке жодним рішенням не скасовано, рішень про стягнення з нього боргу не існує, так само як і рішення про звернення стягнення на його майно чи на частку у спільному майні, виконавчих документів відносно нього також не існує, тому фактично на реалізацію передано майно особи, яка не є боржником за виконавчим провадженням, без відповідних правових підстав.

У постанові про відкриття виконавчого провадження не правильно вказано арештоване майно, так як там значиться про звернення стягнення на квартиру, а іпотечне майно - нежитлове приміщення.

Суди попередніх інстанцій не встановили факт того, коли саме було здійснено повний розрахунок за лот переможця торгів та чи був виданий акт про проведені електронні торги від 11 березня 2020 року протягом 5 днів після повного розрахунку переможця відповідно до вимог Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5.

Суди не надали належної правової оцінки бездіяльності ДП «СЕТАМ», яка полягала в тому, що заявка на проведення електронних торгів була оформлена з порушенням вимог чинного законодавства та вказаного Порядку.

Скаржник вказує, що в 2016 році, коли він зареєстрував своє право власності на це нерухоме майно, вже діяв новий електронний реєстр прав та обтяжень на нерухоме майно, тому з 02 листопада 2016 року майно за реєстровим номером 17375552 вже припинило існувати, оскільки воно було поділене та частково переоформлене на ОСОБА_4 , однак працівники державної виконавчої служби та ДП «СЕТАМ» продовжували використовувати старі витяги про належність ОСОБА_2 всього майна під номером 17375552.

Оскаржуваний протокол про проведені торги від 21 лютого 2021 року та акт від 11 березня 2020 року взагалі не містять реєстраційного номера нерухомого майна, що не дозволяє ідентифікувати його за реєстром прав та обтяжень на нерухоме майно.

Отже, зміст інформаційних довідок з Реєстру нерухомості був проігнорований державним виконавцем і він неправомірно вніс до заявки на торги майно, яке не належить боржнику. Державний виконавець повинен був звернутись до суду з поданням про виділення в натурі частки боржника з цього майна для її подальшої реалізації.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 29 березня 2007 року між ПАТ «АКПІБ» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 762, за умовами якого ПАТ «АКПІБ» надало ОСОБА_2 кредит у розмірі 36 000,00 дол. США (т. 1 а. с. 17-19).

Згідно із договором купівлі-продажу частини приміщення від 16 березня 2005 року та договору про виділ в натурі частки нерухомого майна (нежилих приміщень), що є спільною частковою власністю від 12 липня 2006 року, ОСОБА_2 є власником 39/100 ідеальних часток вбудованого приміщення аптеки, загальною площею 60,27 кв. м, що складається з кабінету 1-33 площею 20,70 кв. м, роздягальні 1-34 площею 10,7 кв. м, комори 1-35 площею 1,9 кв. м, частини вестибюлю 1-37 площею 26,97 кв. м, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 . (т. 1 а. с. 132, 133, 136, 137).

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29 грудня 2006 року № 13113593, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 березня 2007 року № 13954718 підтверджується те, що ОСОБА_2 є власником вбудованого приміщення аптеки, загальною площею 60,27 кв. м, що складається з кабінету 1-33 площею 20,70 кв. м, роздягальні 1-34 площею 10,7 кв. м, комори 1-35 площею 1,9 кв. м, частини вестибюлю 1-37 площею 26,97 кв. м, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 134, 135, 138).

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2015 року у справі № 718/1698/15-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було зареєстровано 23 лютого 1985 року у міському відділенні ДРАЦС м. Чернівці, розірвано (т. 1 а. с. 21).

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року у справі № 718/585/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено та визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежиле приміщення загальною площею 60,27 кв. м, що складається з кабінету 1-33 площею 20,70 кв. м, роздягальні 1-34 площею 10,7 кв. м, комори 1-35 площею 1,9 кв. м, частини вестибюлю 1-37 площею 26,97 кв. м, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 та визначено частки сторін у вказаному майні по за кожним; визнано за ОСОБА_1 право власності на частку нежилого приміщення, загальною площею 60,27 кв. м, що складається з кабінету 1-33 площею 20,70 кв. м, роздягальні 1-34 площею 10,7 кв. м, комори 1-35 площею 1,9 кв. м, частини вестибюлю 1-37 площею 26,97 кв. м, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 22-24).

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру щодо об`єкта нерухомого майна від 17 березня 2020 року № 204413560 за ОСОБА_1 02 листопада 2016 року за № 17250498 зареєстровано частини нежилого приміщення, загальною площею 60,27 кв. м, що складається із кабінету 1-33 площею 20,70 кв. м, роздягальні 1-34 площею 10,7 кв. м, комори 1-35 площею 1,9 кв. м, частини вестибюлю 1-37 площею 26,97 кв. м, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 25, 26).

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2016 року у справі № 718/1499/14-ц, подану до суду у червні 2014 року позовну заяву ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 62 761,36 дол. США, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення її боргу перед банком, а саме: на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке змінено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 02 серпня 2017 року та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 50 772,70 дол. США звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нежитлове приміщення вбудоване, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 619 450,00 грн. (т. 1 а. с. 27-29, 31, 32).

06 вересня 2017 року Кіцманським районним судом Чернівецької області видано виконавчий лист на виконання рішення суду від 17 листопада 2016 року (т. 1 а. с. 33).

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 24 листопада 2017 року на підставі виконавчого листа № 718/1499/14-ц державним виконавцем Кіцманського РВ ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області Григорчаком А. П. було відкрито виконавче провадження № 55224318 (т. 1 а. с. 34).

Постановою державного виконавця Кіцманського РВ ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області Григорчака А. П. про опис та арешт майна (коштів) боржника від 10 січня 2018 року описано та накладено арешт на вбудоване нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 35, 36).

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта № 119103826 від 30 березня 2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано частини нежилого приміщення, загальною площею 60,27 кв. м, що складається із кабінету 1-33 площею 20,70 кв. м, роздягальні 1-34 площею 10,7 кв. м, комори 1-35 площею 1,9 кв. м, частини вестибюлю 1-37 площею 26,97 кв. м, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 . Вказане майно перебуває під обтяженням - арешт, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 55224318 (т. 2 а. с. 18-20).

Інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 149901448 від 17 грудня 2018 року підтверджується те, що на нежиле приміщення, загальною площею 60,27 кв. м, що складається із кабінету 1-33 площею 20,70 кв. м, роздягальні 1-34 площею 10,7 кв. м, комори 1-35 площею 1,9 кв. м, частини вестибюлю 1-37 площею 26,97 кв. м, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , накладено заборону (т. 2 а. с. 24, 25).

Згідно із актом про проведені електронні прилюдні торги від 11 березня 2020 року № 4702, державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого листа № 718/1499/14-ц (виконавче провадження № 55224318) здійснено реалізацію нерухомого майна - нежиле приміщення вбудоване, загальною площею 60,27 кв. м, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , за початковою ціною 619 450,00 грн, продажна ціна 619 450,00 грн, покупець - ТОВ «Компанія Креатив Імоті», кошти перераховано стягувачу ТОВ «Кредитні ініціативи» 05 березня 2020 року (т. 2 а. с. 73).

Відповідно до протоколу № 467090 про проведення електронних торгів, торги відбулися 21 лютого 2020 року, реєстраційний номер лота: 318546, предмет іпотеки - нежиле приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60,27 кв. м (т. 2 а. с. 75).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 18 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2020 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, залишено без змін (т. 2 а. с. 69-71).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 30 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 березня 2020 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зняття арешту залишено без змін (т. 2 а. с. 65-67).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 03 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18 лютого 2020 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про виправлення помилки у виконавчому листі та визнання виконавчого документа, таким, що не відповідає вимогам закону, залишено без змін (т. 2 а. с. 62-64).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 червня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову залишено без змін (т. 2 а. с. 53-56).

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 червня 2020 року у справі № 718/3147/19 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Кіцманський ВДВС Південно-Західного МУ МЮ, про зняття арешту з майна, а саме частини нежитлового приміщення, яка належить ОСОБА_1 , вбудоване, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено (т. 2 а. с. 57-61).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 червня 2020 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа - Кіцманський ВДВС Південно-Західного МУ МЮ, про зняття арешту з майна, закрито (т. 2 а. с. 48-52).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 48 Закону України«Про виконавче провадження» визначено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

Відповідно до частин першої, другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно із частиною сьомою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17).

Відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу і така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частинами 1-3 та частинами 5, 6 статті 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина перша статті 215 цього Кодексу) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц зазначено, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути встановлені й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Тобто, для визнання судом торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання торгів недійсними (порушення правил проведення торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Згідно із частиною другою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 затверджено Порядок реалізації арештованого майна (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 3, 4 розділу II Порядку виконавець у строк не пізніше п`яти робочих днів після ознайомлення із результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна готує проект заявки на реалізацію арештованого майна, який містить інформацію, передбачену абзацами третім - шістнадцятим пункту 2 цього розділу.

Державний виконавець направляє заявку на реалізацію арештованого майна начальнику відділу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, для підписання та передачі організатору.

У разі встановлення відповідності документів вимогам законодавства чи після приведення їх у відповідність до вимог законодавства начальник відділу державної виконавчої служби підписує (за допомогою електронного цифрового підпису або власноруч у випадку, передбаченому пунктом 4 розділу 1 цього Порядку) заявку на реалізацію арештованого майна та надсилає її організатору разом із документами, передбаченими абзацами четвертим - тринадцятим пункту 3 розділу II цього Порядку, в електронному вигляді через особистий кабінет відділу державної виконавчої служби для знесення інформації про проведення електронних торгів у систему.

Перевірка змісту заявки на відповідність вимогам законодавства організатором не здійснюється. За відповідність документів, на підставі яких вноситься інформація до системи, а також за достовірність інформації, зазначеної у заявці, відповідають посадові особи відділу державної виконавчої служби (приватний виконавець).

Державний (приватний) виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення електронних торгів, а самі електронні торги з реалізації рухомого майна організовує і проводить організатор електронних торгів.

Строк підготовки до електронного аукціону під час реалізації предмета іпотеки складає не менше 30 календарних днів. Не пізніше не пізніше ніж за 15 робочих днів до дня початку електронного аукціону організатор письмово повідомляє іпотекодавця, іпотекодержателя та всіх осіб, що мають зареєстровані у встановленому законом порядку права та вимоги на предмет іпотеки, про день та час його проведення електронного аукціону та про початкову ціну продажу майна. Організатор протягом трьох днів з дня формування за результатами електронного аукціону з реалізації предмета іпотеки протоколу електронного аукціону надсилає відповідний протокол виконавцю. Протягом п`яти робочих днів з дня надходження коштів від реалізації предмета іпотеки виконавець складає акт про реалізацію предмета іпотеки відповідно до вимог статті 47 Закону України «Про іпотеку» та не пізніше наступного робочого дня надсилає його організатору. Протягом п`яти робочих днів з дня надходження від виконавця акта про реалізацію предмета іпотеки організатор видає цей акт переможцю електронного аукціону (покупцю), нотаріально засвідчені копії акта надсилає іпотекодержателю та іпотекодавцю (пункт 2 розділу VII Порядку).

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 342/158/17 зроблено висновок про те, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу / його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом частин першої та другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Тому, за загальним правилом, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Тобто, якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, тоді наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя не припиняє іпотеку.

Верховний Суд у постанові від 03 липня 2023 року у справі № 523/8641/15 зазначив, що у разі задоволення позову одного з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, інший з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, а надав лише згоду на вчинення договору іпотеки іншим з подружжя, стає співіпотекодавцем. Рішення суду про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, є підставою для внесення до державного реєстру запису про те, що така особа є співіпотекодавцем.

Відповідно до вказаного, суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли до висновку про відсутність підстав для визнання електронних торгів недійсними, оскільки рішенням суду звернуто стягнення на спірне нерухоме майно, при цьому позивач набув статус іпотекодавця, що передбачено статтею 23 Закону України «Про іпотеку».

Спірне нерухоме майно було передане в іпотеку подружжям під час їх шлюбу, а судовий процес щодо звернення стягнення на це майно розпочався у 2014 році, тобто до поділу майна між подружжям.

Верховний Суд відхиляє доводи позивача щодо неналежної ідентифікації предмета іпотеки, неповідомлення його про торги та інші порушення Порядку, оскільки усі ці обставини не вплинули на результат торгів. Виконавчі дії було вчинено з метою реалізації обов`язкового рішення суду та задоволення законних вимог іпотекодержателя.

Отже, позивачем не надано належних і допустимих доказів, що зазначені ним порушення вплинули на результат електронних торгів, а також не доведено обставин, які б свідчили про порушення його прав і законних інтересів при проведенні електронних торгів.

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 361/5316/18 зазначено, що порушення, допущені державним (приватним) виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом. Тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що дії державного виконавця у виконавчому провадженні до призначення електронних торгів, зокрема щодо надсилання позивачу копій документів виконавчого провадження не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання електронних торгів у цій справі недійсними.

Верховний Суд відхиляє доводи позивача щодо необхідності визначення частки боржника перед початком реалізації майна, оскільки бездіяльність державного виконавця, яка відбулася до призначення прилюдних торгів, могла бути оскаржена в окремому порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Разом з тим, виставлений на торги об`єкт був предметом іпотеки в цілому, а не лише в частині, а поділ між подружжям цього майна не міг бути перешкодою для виконання рішення суду, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про відмову у задоволенні заявленого позивачем позову.

Посилання в касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06 липня 2019 року у справі № 201/6284/17 та від 01 квітня 2020 року у справі

№ 462/518/18 є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко Є. В. Петров