Номер провадження: 22-ц/813/5481/23
Справа № 504/2307/17
Головуючий у першій інстанції Добров П. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П. (суддя-доповідач),

суддів: Кострицького В.В., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Гуденка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 лютого 2023 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У липні 2017 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду з вказаною вище позовом, який обґрунтовує тим, що відповідно до Додатку №1-1 до Договору факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10 жовтня 2016 року, позивач набув право грошової вимоги до відповідачки в сумі 44 071,87 грн., яку просив стягнути з останньої на його користь.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 лютого 2023 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій просить змінити рішення суду першої інстанції у частині стягнення з неї основного боргу в розмірі 9 440, 50 грн та штрафу в розмірі 12 400 грн, та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що розгляд справи судом першої інстанції відбувся за відсутності відповідачки, водночас, про дату, час і місце розгляду справи останню не повідомлено належним чином; сума заборгованості за основним боргом за період з 22 лютого 2013 року по 23 червня 2014 року та сума заборгованості за нарахованими пенею, штрафами та неустойкою нараховані поза межами строку позовної давності; відповідачка не одержувала письмових повідомлень про відступлення права вимоги до неї від ПАТ «Альфа-Банк» до інших осіб; договором факторингу, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» не встановлено права наступного відступлення фактором права грошової вимоги.

13 квітня 2023 року через систему Електроний Суд ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» направила до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, заперечуючи проти задоволення вимог апеляційної скарги вказує про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також належне повідомлення скаржниці судом першої інстанції про розгляд справи. Стосовно доводів апеляційної скарги про сплив спеціальної позовної давності позивач зауважує про таке.

Укладеним з відповідачкою кредитним договором передбачено, що усі відносини між позичальником та Банком, що виникають на підставі цього договору врегульовуються Розділом 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» №2129 від 17 липня 2012 року.

Зокрема, у наведеному розділі передбачено, що «…сторони домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають із Договору, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойки (штрафів) тощо, становить 50 (п`ятдесят) років. Вказане застереження до Договору є договором про збільшення позовної давності.»

У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника скаржниці адвоката Осьмікіна С.Д. за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах, визначених ст. 367 ЦПК України апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд переглядає оскаржуване рішення у частині зміни судом першої інстанції способу стягнення аліментів та їх розміру.

Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає не в повній мірі.

Колегія суддів зауважує, що посилання суду першої інстанції у тексті оскаржуваного рішення про належне повідомлення відповідачки ОСОБА_1 є передчасними та такими, що не відповідають матеріалам справи та вимогам чинного законодавства, оскільки матеріали справи не містять підтверджень щодо належного повідомлення останньої про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до частин 3,6 статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Водночас, як убачається з матеріалів справи судом першої інстанції відповідачку не повідомлено належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що вказує про порушення судом процесуальних гарантій забезпечення належного розгляду справи стосовно ОСОБА_1 через неналежне її інформування про дату і час розгляду справи в суді першої інстанції.

Наведені підстави, відповідно до вимог пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, оскільки ОСОБА_1 обґрунтовує свою апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції не повідомив її належним чином про розгляд справи та ця обставина підтверджується матеріалами справи, тому апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині підлягає обов`язковому скасуванню.

Вирішуючи питання про наявність для задоволення позову ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 у частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу та штрафам, яка оскаржується ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з такого.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини першої статті 550, частин першої, другої статті 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, між Публічним Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 21 січня 2013 року укладено кредитний договір №500337623 на суму 16 620грн.

30 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» було укладено Договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ «Дата Майнінг Груп» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № від 21 січня 2013 року.

10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ, у відповідності до умов якого ТОВ «Дата Майнінг Груп» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» належне йому право вимоги до відповідача коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредиту, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за основними договорами.

Відповідно до додатку №1-1 до договору факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10 жовтня 2016 року характеристики права вимоги, переданих фактору клієнтом за договором та боржників за основними договорами, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 44071,87 грн, з яких: 15 139,56 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 16 532,31грн сума заборгованості за процентами та комісією; 12 400,00 грн штрафи.

Ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 30), апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо набуття позивачем права грошової вимоги до відповідачки, у зв`язку із невиконання останньою взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, з мотивів викладених у оскаржуваному рішенні.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Апеляційним судом встановлено, що відповідачка не була повідомлена про розгляд судом цієї справи, разом з цим, звертаючись до суду із апеляційною скаргою, просила застосувати позовну давність до пред`явлених їй позовних вимог про стягнення суми заборгованості за основним боргом та за нарахованими пенею, штрафами та неустойкою.

За змістом статей 256258 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України позивач не мав права нараховувати проценти за кредитом, то вимоги про стягнення таких процентів є необґрунтованими. Отже, відсутні правові підстави для застосування позовної давності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У кредитному договорі від 21 січня 2013 року №500337623 сторони встановили як строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів рівними частинами у сумах та терміни, в порядку та на умовах визначених цим Договором та відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього Договору (пункт 2.6 договору), так і кінцевий строк повернення кредиту до 22 січня 2016 року (пункт 2.3 договору).

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного з цих зобов`язань.

Аналіз умов кредитного договору і зміст вищезазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже враховуючи погодження сторонами здійснення ануїтетних платежів за кредитним договором, заявлення відповідачкою про застосування строку позовної давності та те, що позовну заяву у цій справі ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» подано 19 липня 2017 року, апеляційний суд вважає, що задоволенню підлягають позовні вимоги про стягнення заборгованості за основною сумою боргу у межах трирічного періоду, що передував зверненню позивача із цим позовом, тобто з 19 липня 2014 року по 19 липня 2017 року, розмір якої, відповідно до Додатку№1 до Кредитного договору №500337623 від 21 січня 2013 року, який міститься в матеріалах цієї справи, становить 8 460,79 грн.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за нарахованими пенею, штрафами та неустойкою, апеляційний суд зауважує, що із розрахунку заборгованості за кредитним договором убачається нарахування відповідачці ОСОБА_1 неустойки у вигляді штрафу.

Тож, оскільки за загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України та виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені, про яку заявила скаржниця, відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права, апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за штрафом за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, розмір якої становить 1 050 грн.

Стосовно викладених у відзиві на апеляційну скаргу заперечень позивача щодо пропуску позовної давності, із посиланням на те, що її перебіг розпочався з 10 жовтня 2016 року, тобто після підписання договору факторингу, апеляційний суд зауважує про таке.

Дійсно, як убачається з матеріалів справи, право вимоги до відповідачки ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за договором факторингу від №2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10 жовтня 2016 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

З п.2.4. Договору убачається, що до фактора переходять усі права пов`язані із правом вимоги в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Тож, з огляду на наведене вище, до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», як нового кредитора перейшли права вимоги до боржниці ОСОБА_1 у тому ж обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора ПАТ«Альфа-Банк», зокрема, право захищати свої цивільні права та інтереси у межах строків встановлених ЦК України.

Договір факторингу зумовлює перехід до фактора вже існуючого у клієнта права, а не утворює нового, а отже до фактора переходять і усі правові наслідки дій чи бездіяльності клієнта щодо захисту права грошової вимоги, що була предметом договору факторингу.

Тож, позовна давність за вимогами ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» про повернення кредитних коштів, повернення яких відповідно до умов Кредитного договору №500337623 від 21 січня 2013 року визначено періодичними щомісячними платежами, обчислюється з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, а не з моменту переходу до позивача права вимоги за таким Кредитним договором.

Апеляційний суд також відхиляє посилання позивача на встановлення договором укладеним між сторонами строку позовної давності більшого, ніж передбачено законодавством. Так у відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» посилається на те, що укладеним з відповідачкою кредитним договором передбачено, що усі відносини між позичальником та Банком, що виникають на підставі цього договору врегульовуються Розділом 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» №2129 від 17 липня 2012 року.

Зокрема, у наведеному розділі передбачено, що «…сторони домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають із Договору, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойки (штрафів) тощо, становить 50 (п`ятдесят) років. Вказане застереження до Договору є договором про збільшення позовної давності.»

Разом з цим, матеріали справи не містять жодних доказів, які б доводили встановлення «Загальними умовами кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» №2129 від 17 липня 2012 року строку позовної давності іншого, ніж передбачено законом, як і факту доведення до відома відповідачки саме такої редакції Загальних умов.

Щодо посилань скаржниці про її неповідомлення про відступлення права вимоги до неї, апеляційний суд зауважує про таке.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору.... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

При умові, що відповідачка з будь-яких підстав не отримала повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким остання не мала жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті існуючої заборгованості на рахунки Первісного кредитора, які вказані в Кредитному договорі, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України.

Всупереч умовам Кредитного договору, відповідачка не виконала свого зобов`язання, не здійснивши жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ "ФК «Європейська агенція з повернення боргів», ні на рахунки попереднього кредитора, доказів протилежного скаржницею суду не надано.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що договором факторингу, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» не встановлено права наступного відступлення фактором права грошової вимоги апеляційній суд відхиляє як безпідставні та такі що спростовуються змістом відповідного договору факторингу, п.4.1.5 якого встановлює право фактора на відступлення права грошової вимоги третім особам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково є слушними, тому доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення в оскаржуваній частині, і ухвалення у цій частині нового судового рішення про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованість за основною сумою боргу за кредитним договором №500337623 від 21 січня 2013 року у розмірі 8 460,79 грн та 1 050 грн штрафів, у межах строків позовної давності про застосування яких заявлено відповідачкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Стороною відповідача не заявлялося про відшкодування відповідних понесених судових витрат.

З матеріалів справи убачається, що за подання позовної заяви ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» сплатило судовий збір у розмірі 1 600 грн., що підтверджується платіжним доручення №4544 від 29 червня 2017 року, а за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у сумі 2 400 грн. що підтверджується платіжним доручення №0.0..1 від 24 березня 2023 року.

З огляду на вказане вище, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог, у розмір 1 393 грн, а з позивача на користь стягувача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог, у розмірі 1 132,21 грн.

Керуючись ст. ст. 367,374,376, 382 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 лютого 2023 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за основною сумою боргу та штрафам задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, юридична адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, р/ НОМЕР_2 в ПАТ «ТАС Комбанк», МФО 339500) заборгованість за основною сумою боргу за кредитним договором №500337623 від 21.01.2013 року у розмірі 8 460,79 грн та 1 050 грн штрафів.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, юридична адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, р/ НОМЕР_2 в ПАТ «ТАС Комбанк», МФО 339500) сплачений судовий збір за подачу позовної заяви, пропорційно задоволених позовних вимог, в розмірі 1 393 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, юридична адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, р/ НОМЕР_2 в ПАТ 2ТАС Комбанк», МФО 339500) на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги, пропорційно задоволених вимог скарги, в розмірі 1 132,21 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький