РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2023 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

секретар судового засідання Добровчан К.Ю.,

з участю:

позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

представника позивача за первісним позовом та представника відповідача

за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3

представника відповідача за первісним позовом та представника позивача за

зустрічним позовом ОСОБА_4 ,

відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

26 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить ???припинити поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку, зареєстровано за ОСОБА_1 та визнати квартиру АДРЕСА_2 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 12 серпня 2012 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Проте, спільне життя у них не склалось, рішенням Рівненського міського суду від 17 грудня 2021 року у справі №569/22376/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, шлюб між ними розірвано та визначено місце проживання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Під час перебування в шлюбі, ним за особисті кошти було придбано квартиру АДРЕСА_2 .

Зокрема, 22 серпня 2012 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівнепромекобуд» було укладено договір відчуження майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва житлового призначення.

Відповідно до п. 1 якого ТОВ «Рівнепромекобуд» передало йому у власність майнові права на дворівневу трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 103,3 м на десятому поверсі п`ятого під`їзду третьої черги будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями по АДРЕСА_4 . Загальна вартість майнових прав на вказану квартиру становила 382 210,00 (триста вісімдесят дві тисячі двісті десять гривень). Вказані кошти він зобов`язаний був сплатити до 25 квітня 2014 року.

17.04.2014 року відповідно до договору дарування грошей укладеного між ним та ОСОБА_5 (його батько), посвідченого приватним нотаріусом Вовк Н.П., йому було подаровано грошові кошти у сумі 393 824,00 грн. (триста дев`яносто три тисячі вісімсот двадцять чотири гривні), що на момент укладення договору було еквівалентно 35 000,00 (тридцять п`ять тисяч) доларів США. Пунктом 2 даного договору визначено, що подаровані кошти він мав витрати на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Платіжним дорученням № 2 від 25 квітня 2014 року ним було перераховано на рахунок ТОВ «Рівнепромекобуд» 377 200,00 грн.

22.08.2014 року квартира АДРЕСА_2 була передана йому відповідно до акту приймання-передачі квартири.

10.09.2014 року реєстраційною службою Рівненського міського управління юстиції видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (квартира АДРЕСА_2 ).

Зважаючи на той факт, що майнові права на квартиру АДРЕСА_2 ним були оплачені за рахунок подарованих коштів, вказана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, а відноситься до його особистої власності.

Проте, відповідачка неодноразово в розмовах стверджувала, що дана квартира є спільною власністю подружжя.

Зазначає, що кошти на сплату пайового внеску на спірну квартиру йому були подаровані 17.04.2014 року, і вже 25.04.2014 року вони ним були сплачені забудовнику.

Отже, оскільки пайові внески за квартиру АДРЕСА_2 ним вносилися за рахунок подарованих йому коштів, відповідно вважає, що дана квартира є його особистою власністю, і не відноситься до спільної сумісної власності подружжя.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог.

30 вересня 2022 року відповідач ОСОБА_3 подалазустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання договору дарування недійсним.

Свої зустрічні позовні вимоги мотивує тим, що починаючи із 05 листопада 2011 року сторони по справі почали проживати разом і вести спільне господарство, тобто між ними склалися фактичні шлюбні відносини.

12 серпня 2012 року між ними укладено офіційний шлюб, який 17 грудня 2021 року розірвано згідно з рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/22376/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, шлюб між ними розірвано та визначено місце проживання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Через постійні сварки, образи, вчинення психологічного та морального тиску з боку колишнього чоловіка, вона разом з обома дітьми змушена була тимчасово переїхати до свого батька і на даний час фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 . Наведені обставини підтверджуються, зокрема, постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 27.05.2022 у справі № 569/4549/22, якою позивача ОСОБА_1 визнано винним у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та накладено адміністративний штраф. Зазначена постанова набрала законної сили 29.07.2022.

Зазначає, що у період шлюбу сторонами за спільні кошти подружжя придбано наступне майно:

1. трьохкімнатна квартира загальною площею 103,3 кв.м, житловою площею 55,5 кв.м, за адресою АДРЕСА_6 , яка придбана в забудовника багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_4 ТОВ «Рівнепромекобуд». У відповіді від 09.09.2022 на адвокатський запит ТОВ «Рівнепромекобуд» повідомило, що за цю квартиру від ОСОБА_1 з призначенням „Згідно договору відчуження майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва житлового призначення від 22.08.2012 отримано: - 16.04.2014 суму 26 248,00 грн.; - 25.04.2014 суму 377 200,00 грн.

Також 01.12.2014 р. ТОВ «Рівнепромекобуд» повернуло для ОСОБА_1 суму 21 238,00 грн. з призначенням "повернення коштів у зв`язку зі зміною обсягу реалізації до договору купівлі-продажу майнових прав від 22.09.2021 по АДРЕСА_4 ".

Отже, в цілому квартиру у 2014 році куплено за 382 210,00 грн. ( 26248,00 + 377200,00 -21238,00 = 382210,00).

На момент купівлі квартира була в нежитловому стані. Так, відповідно до Акту приймання-передачі квартири від 22.08.2014 квартира купувалася в наступному стані:

стіни - штукатурка ( крім санвузлів та ванних кімнат);

стеля плити перекриття із вирівняними швами;

підлога холу (коридору ) і кімнат цементна стяжка;

підлога ванної кімнати та туалету цементна стяжка не виконується;

сантехприлади не встановлюється і не комплектується;

столярка внутрішня - не встановлюється і не комплектується;

вікна металопластикові з енергозберігаючим склопакетом без підвіконня;

вхідні двері металеві вогнестійкі;

газові прилади не встановлюються і не комплектуються;

опалення, труби та батареї для опалення - не встановлюються та не комплектуються;

електрозабезпечення розведена мідна електропроводка без встановлення внутрішньої освітлювальної арматури з приладами обліку

системи водопостачання монтаж стояків з приладами обліку;

системи внутрішнього газопостачання - монтаж стояків з приладами обліку;

каналізація - монтаж стояків.

Після купівлі квартири протягом 2014-2021 років сторони за спільні кошти зробили в ній капітальний ремонт, а саме: поштукатурили і пофарбували стелю та стіни; вклали ламінат і плитку на підлогу; встановили електро і газоприлади; сантехніку тощо.

Отже, номінальна вартість квартири за рахунок здійснення невід`ємних поліпшень після її купівлі у забудовника, зросла.

Вартість іншого майна, набутого за час шлюбу за спільні кошти та спільну працю, - меблі та побутова техніка, перелік якого наявний у матеріалах справи, підтверджується фотографіями, наданими до справи та оцінюється у 145 050 грн.

Грошові кошти в сумі 393 824 грн., що є еквівалентом 35 тис. дол. США, та які є предметом договору від 17.04.2014, насправді є спільною сумісною власністю сторін, як подружжя, а тому не могли належати батьку відповідача ОСОБА_5 , 1941 року народження, єдиним доходом якого з 2001 року була досить невелика пенсія.

Відразу, як вона з ОСОБА_1 стали проживати разом, почали збирати кошти для придбання квартири, а тому через 10 днів після офіційної реєстрації шлюбу уклали із забудовником договір купівлі майбутньої квартири.

На той час вони проживали на орендованій квартирі за адресою АДРЕСА_7 , а тому всі свої заощаджені кошти за наполяганням позивача зберігали у його батьків, які проживали за адресою АДРЕСА_8 .

Зазначені грошові кошти складалися, зокрема: із їх особистих заощаджень, які ними зібрано до укладення шлюбу (у т.ч. 5 тис. дол. США відповідача, які отримувала від проведення занять з репетиторства); коштів в розмірі 10 тис. дол. США, подарованих їм на весілля; коштів, отриманих позивачем від підприємницької діяльності (з 17.06.2010 і по 29.04.2013 ОСОБА_1 здійснював діяльність як фізична особа підприємець); соціальних виплат при народженні дітей; інших доходів (інформація з ЄДР про підприємництво позивача, копія відповіді на адвокатський запит про розмір допомоги при народженні дітей, відомості про доходи відповідача додаються).

Вважає, що з метою уникнення можливого поділу квартири у майбутньому, ОСОБА_1 , використовуючи нотаріуса, яка є їх близькою родичкою, оформив фіктивний договір дарування грошей і можливо навіть підробив підпис дарувальника свого батька.

Звертає увагу суду, що про існування договору дарування грошей їй стало відомо лише з позовної заяви від 25.07.2022 при ознайомленні з матеріалами справи.

Зазначає, що вартість іншого майна, набутого за час шлюбу за спільні кошти та спільну працю, - меблі та побутова техніка, перелік якого наявний у матеріалах справи, розраховувала, виходячи із ціни, по якій на час розгляду справи в суді можна придбати аналогічне майно, що було у вжитку, на сайті сервісу оголошень України OLX.ua. та оцінюється у 145 050 грн.

22 травня 2023 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про збільшення та уточнення позовних вимог та просить збільшити та уточнити зустрічні позовні вимоги, виклавши їх в наступній редакції:

1. Визнати спільною сумісною власністю подружжя і таким, що набуте ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в період шлюбу, наступне майно:

1. трьохкімнатна квартира загальною площею 103,3 кв.м, житловою площею 55,5 кв.м, за адресою АДРЕСА_6 - ринковою вартістю 2 626 196 грн.;

2. котел газовий двохконтурний BAXI - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 21800 грн.;

3. ванна акрилова, кутова, велика - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 10000 грн.;

4. тумба і раковина у ванні - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 3000 грн.;

5. холодильник Liebherr -ринкова ціна на час подання зустрічного позову 9000 грн.;

6. морозильна камера Liebherr -ринкова ціна на час подання зустрічного позову 15000 грн.;

7. пральна машина Siemens -ринкова ціна на час подання зустрічного позову 7000 грн.;

8. меблі на кухні ( 2 тумби, раковина, стіл) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 2000 грн.;

9. чотири світильники на пультах (кухня та 3 кімнати) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 8000 грн.;

10. два світильника (ванна і туалет) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 500 грн.;

11. стінка у кімнаті - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 2000 грн.;

12. письмовий стіл у кімнаті - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 700 грн.;

13. дитяче ліжко - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 1000 грн.;

14. ноутбук - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 3000 грн.;

15. крісло для роботи за комп`ютером - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 4000 грн.;

16. вентиляційна система (рекуператор повітря) для 11 поверху - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 15000 грн.;

17. чотири радіатори опалення (кухня та 3 кімнати) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 4000 грн.;

18. унітаз (компакт) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 2000 грн.;

19. диван - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 9000 грн.;

20. три змішувачі, два крани (кухня та ванна) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 5000 грн.;

21. масажний стіл - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 5000 грн.;

22. газова плита - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 3500 грн.;

23. троє дверей (ванна, туалет і кімната) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 4000 грн.;

24. відеодомофон - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 2000 грн.;

25. дві рушникосушки - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 3000 грн.;

26. великий настільний футбол - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 600 грн.;

27. шуруповерт - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 1000 грн.;

28. дрель - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 800 грн.;

29. набір інструментів - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 800 грн.;

30. маршрутизатор (роутер) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 650 грн.;

31. стіл комп`ютерний - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 500 грн.;

32. шафа дитяча - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 400 грн.;

33. посуд - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 500 грн.;

34. блендер - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 1000 грн.

2. Поділити спільне майна подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3 наступним чином:

2.1. Виділити та визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності, припинивши право спільної сумісної власності подружжя, на частки трьохкімнатної квартири загальною площею 103,3 кв.м, житловою площею 55,5 кв.м, за адресою АДРЕСА_6 , ринковою вартістю 1 313 098 грн.

2.2. Виділити та визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності, припинивши право спільної сумісної власності подружжя, на наступне майно:

1. частки трьохкімнатної квартири загальною площею 103,3 кв.м, житловою площею 55,5 кв.м, за адресою АДРЕСА_6 , ринковою вартістю 1 313 098 грн.;

2. котел газовий двохконтурний BAXI - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 21800 грн.;

3. ванна акрилова, кутова, велика - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 10000 грн.;

4. тумба і раковина у ванні - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 3000 грн.;

5. холодильник Liebherr -ринкова ціна на час подання зустрічного позову 9000 грн.;

6. морозильна камера Liebherr -ринкова ціна на час подання зустрічного позову 15000 грн.;

7. пральна машина Siemens -ринкова ціна на час подання зустрічного позову 7000 грн.;

8. меблі на кухні ( 2 тумби, раковина, стіл) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 2000 грн.;

9. чотири світильники на пультах (кухня та 3 кімнати) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 8000 грн.;

10. два світильника (ванна і туалет) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 500 грн.;

11. стінка у кімнаті - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 2000 грн.;

12. письмовий стіл у кімнаті - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 700 грн.;

13. дитяче ліжко - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 1000 грн.;

14. ноутбук - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 3000 грн.;

15. крісло для роботи за комп`ютером - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 4000 грн.;

16. вентиляційна система (рекуператор повітря) для 11 поверху - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 15000 грн.;

17. чотири радіатори опалення (кухня та 3 кімнати) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 4000 грн.;

18. унітаз (компакт) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 2000 грн.;

19. диван - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 9000 грн.;

20. три змішувачі, два крани (кухня та ванна) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 5000 грн.;

21. масажний стіл - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 5000 грн.;

22. газова плита - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 3500 грн.;

23. троє дверей (ванна, туалет і кімната) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 4000 грн.;

24. відеодомофон - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 2000 грн.;

25. дві рушникосушки - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 3000 грн.;

26. великий настільний футбол - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 600 грн.;

27. шуруповерт - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 1000 грн.;

28. дрель - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 800 грн.;

29. набір інструментів - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 800 грн.;

30. маршрутизатор (роутер) - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 650 грн.;

31. стіл комп`ютерний - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 500 грн.;

32. шафа дитяча - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 400 грн.;

33. посуд - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 500 грн.;

34. блендер - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 1000 грн.

3. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 72 525 грн. грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності (крім трьохкімнатної квартири загальною площею 103,3 кв.м, житловою площею 55,5 кв.м, за адресою АДРЕСА_6 , ринковою вартістю 1 313 098 грн.).

4. Визнати недійсним Договір дарування грошей від 17 квітня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Ніною Петрівною, зареєстрований в реєстрі за №584.

5. Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі у загальному розмірі 32 344,58 грн.

Аргументи учасників справи.

Відзив позивача за первісним позовом на заяву про збільшення та уточнення зустрічних позовних вимог.

07 червня 2023 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 подав відзив на заяву про збільшення зустрічних позовних вимог, в якому просив у задоволенні зустрічного позову відмовити. Зазначив, що висновок експерта про вірогідність підпису ОСОБА_5 у Договорі дарування грошей від 17.04.2014 буде «підкріплений» його показами, як відповідача за зустрічним позовом, показами його батька, ОСОБА_5 .

Крім того, вказаний факт доводиться пояснення приватного нотаріуса Вовк Н.П., книгами реєстрації оспорюваного правочину. Враховуючи викладене, відсутні підстави для розірвання договору.

Також, не погоджується з тим, що позивач за зустрічним позовом зазначає, що квартира придбана за спільні кошти їх сім?ї, оскільки у них, як молодої сім?ї, таких коштів не було. За рік спільного проживання ні одна молода сім?я не може назбирати коштів для придбання квартири.

Що стосується доходів його батька, то окрім пенсії, у нього були заощадження у вигляді банківських вкладів, які він надавав в якості доказів до суду.

Крім того, до суду надавались копії квитанцій про здійснення обміну валюти, що також свідчить про те, що його батько мав кошти, які у подальшому були подаровані йому. А тому, не заслуговує на увагу суду твердження ОСОБА_3 про те, що у його батька не могло бути коштів у сумі, еквівалентній 35 тис. доларів США.

Відповідно до чинного законодавства України, розподілу підлягає лише те майно, яке належить до категорії спільно нажитого. До нього не належать матеріальні цінності, отримані у дарунок, у спадок, куплені до шлюбу чи приватизована власність.

Оскільки його батько подарував йому кошти саме для придбання

квартири, то вважає, що це майно є його особистою приватною власністю, а відтак твердження ОСОБА_3 про недобросовісність його дій є хибним.

Відповідь ОСОБА_3 на відзив на заяву про збільшення та уточнення зустрічних позовних вимог.

19 червня 2023 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 подала відповідь на відзив на заяву про збільшення та уточнення зустрічних позовних вимог, в якому вказала, що твердження ОСОБА_1 про те, що його батько ОСОБА_5 , даруючи гроші, мав намір матеріально допомогти молодій сім`ї у придбанні квартири, не відповідає дійсності.

Якби ОСОБА_5 дійсно мав такий намір, то про наявність такого договору дарування грошей, вона б дізналася відразу 17.04.2014, а не через 6 років у вересні 2022 року із позовної заяви до суду.

Насправді, і ОСОБА_1 , і його батько ОСОБА_5 свідомо розуміли, що останній не є власником та володільцем грошових коштів, які нібито дарувалися, а тому він не міг їх дарувати та бути дарувальником за цим договором.

Обидві сторони цього договору не мали намір виконувати його умови та не передавали фактично один одному кошти в дарунок після його підписання.

Підтвердження цього є те, що в п. 4 Договору дарування грошей від 17.04.2014 вказано, що «передача грошей буде здійснена на момент підписання цього договору».

Однак в кінці цього договору нотаріус підтверджує лише той факт, що «Договір сторонами підписано у її присутності. Особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено».

Тобто факту передачі грошей нотаріусом посвідчено не було. Цьому сприяло те, що приватний нотаріус Вовк Н.П. є близькою родичкою для обох сторін договору.

Просить суд також взяти до уваги, що справжньою метою цього договору була не передача в дарунок коштів, а уникнення у майбутньому поділу квартири між подружжям.

Також вважає, що недотримання позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 принципу добросовісності є підставою для відмови у задоволенні цього позову.

Стосовно поділу іншого, крім квартири, спільного майна подружжя, то звертає увагу суду, що на відміну від позивача ОСОБА_1 , вона з першого дня їх спільного проживання та ведення спільного господарства не готувалася у майбутньому до розірвання їх стосунків та поділу спільно нажитого майна, а тому відповідні письмові докази не збирала.

Водночас, оскільки позивач ОСОБА_1 оспорює наявність цього майна, то на підтвердження його придбання під час шлюбу надала суду фотографії з їх сімейного архіву, на яких, крім щасливих моментів, зафіксовано наявність майна в квартирі, якою на даний час позивач ОСОБА_1 користується одноособово (фотографії, копія рахунку-фактури №П-616 від 12.11.2015 про придбання в ТОВ «Двері Білорусі» фурнітури до міжкімнатних дверей додаються). Вартість іншого майна, крім квартири, зазначалася нею, виходячи із ціни, по якій на даний час можна придбати аналогічне майно, що було у вжитку, на сайті сервісу оголошень України OLX.ua.

Заперечення позивача за первісним позовом ОСОБА_1 на відповідь на відзив на заяву про збільшення позовних вимог.

27 червня 2023 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 подав до суду заперечення на відповідь на відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в яких вказав, що ОСОБА_3 зазначає, що факту передачі грошей нотаріусом посвідчено не було. Цьому сприяло те, що приватний нотаріус Вовк Н.П. є близькою родичкою для обох сторін договору. Проте, з таким твердженням погодитись не можна, з огляду на те, що за СК України близькі родичі - вітчим, мачуха, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, а відтак приватний нотаріус ОСОБА_8 до таких родичів не належить. Також зазначив, що такої нотаріальної дії, як посвідчення факту передачі грошей, нотаріус не вчиняє. В даному випадку нотаріус посвідчила договір дарування коштів, як це передбачено вищевказаною нормою закону.

На підтвердження наявності майна у квартирі ОСОБА_3 надає фотографії з сімейного архіву, на яких, як вона зазначає, зафіксовано наявність майна в квартирі, якою на даний час ОСОБА_1 користусться одноособово.

Однак, просить суд критично віднестися до таких доказів, оскільки незрозуміло, коли робилися такі фотографії, у якій квартирі. Крім того, на даних фотографіях чітко не видно майна, яке хоче поділити ОСОБА_3 . Також не надано доказів, що таке майно було придбане саме за спільні кошти подружжя за час їх спільного проживання.

Рух справи.

Ухвалою суду від 05 серпня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження (т. 1 а.с. 36, 37).

Ухвалою суду від 20 жовтня 2022 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом (т. 1 а.с. 74, 75).

Ухвалою суду від 10 листопада 2022 року витребувано докази (т. 1 а.с. 156-159).

Ухвалою суду від 06 грудня 2022 року призначено по справі судову почеркознавчу експертизу. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (т. 1 а.с. 185-187).

Ухвалою суду від 06 грудня 2022 року призначено у справі судову оціночно-будівельну експертизу. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (т. 1 а.с. 188-190).

Ухвалою суду від 06 квітня 2023 року відновлено провадження у справі (т. 2 а.с. 10).

Ухвалою суду від 23 червня 2023 року підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с. 84, 85).

Стислий виклад позиції сторін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 за первісним позовом та відповідач і його представник за зустрічним позовом просили задовольнити первісний позов, а в зустрічному позові відмовити, з мотивів наведених у позові. Додатково вказали, що відповідно до договору дарування грошей від 17.04.2014 батько синові подарував грошові кошти в сумі 393824, 00 грн., що на момент укладання договору було еквівалентно 35 000 доларами США. Пунктом 2 договору було визначено, що подаровані кошти він мав витратити на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , а тому є всі підстави вважати, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_9 за первісним позовом та позивач і її представник за зустрічним позовом просили задовольнити зустрічний позов з урахуванням заяви про збільшення та уточнення позовних вимог, а у первісному позові відмовити, з мотивів наведених у зустрічному позові. Додатково вказали, що ОСОБА_1 22.08.2012 придбано майнові права на спірну квартиру, і лише 10.09.2014 у встановленому законом порядку оформлено право власності на цю квартиру. Все це відбувалося у період шлюбу із ОСОБА_3 , отже придбана квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Щодо фіктивності договору дарування від 17 квітня 2014 року, представник ОСОБА_3 зазначила, коли сторони перебували у шлюбі, між батьком позивача за первісним позовом - ОСОБА_5 (дарувальник) та позивачем за первісним позовом - ОСОБА_1 (обдарований) укладено договір дарування грошей в сумі 393 824 грн., що є еквівалентом 35 тис. дол. США, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Вовк Ніною Петрівною.

Звертають увагу суду, на те, що ОСОБА_5 (дарувальник) приходиться двоюрідним братом чоловіка приватного нотаріуса ОСОБА_8 , а ОСОБА_1 (обдарований) - двоюрідним племінником її чоловіка. Вважають, що родинні зв`язки між сторонами у договорі дарування грошей та приватним нотаріусом, яка засвідчувала його справжність, сприяли його фіктивності.

В судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5 просив задоволити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Вказав, що він з жінкою вирішили сину купити квартиру і почали збирати кошти. Коли назбирали грошей на квартиру, то шукали варіанти для придбання житла. На підставі договору дарування грошей подарував сину на придбання ним квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 - 393 824 грн. Його колишня невістка ОСОБА_3 знала про те, що він подарував сину кошти на придбання квартири.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показала, що вона є матір`ю ОСОБА_1 . Зазначила, що вони з чоловіком вирішили сину купити квартиру і почали збирати кошти. Чоловік заробляв добре, вона також працювала і заробляла кошти. У неї 56 років стажу роботи. Коли вони обоє з чоловіком закінчили трудову діяльність, то вирішили зосередитись вирощуванням врожаю на землі, оскільки мають дві земельні ділянки. Продавали продукцію, а також консервацію з неї. Коли назбирали грошей на квартиру, то шукали варіанти для придбання житла. Проте, варіантів було небагато. ОСОБА_11 знайшов будинок, що знаходиться у Рівному на АДРЕСА_4 . Після цього домовились з нотаріусом про укладання договору дарування коштів сину для придбання вказаної квартири. Однак, син подзвонив їм напередодні укладання договору дарування і сказав, що потрібно завести аванс забудовнику. Вони дали кошти в сумі 26 248 грн. і син заплатив ці кошти забудовнику. Після чого у нотаріуса уклали договір дарування коштів на суму 393 824,00 грн. Вказала, що її колишня невістка ОСОБА_3 знала про те, що її чоловік ОСОБА_5 подарував кошти їхньому сину ОСОБА_1 для придбання квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 . Підтвердила, що ОСОБА_3 не була присутня ні 16 квітня 2014 року, коли позивач ОСОБА_1 у квартирі батьків отримав кошти в розмірі 26 248 грн., щоб сплатити аванс забудовнику; ні 17 квітня 2014 року у приватного нотаріуса, коли передавалася решта коштів та укладався договір дарування грошей. Зазначила, що вважала, що це не стосувалося ОСОБА_3 , а тому її не запрошували.

Аналогічного змісту покази надав допитаний в судовому засіданні за правилами свідка відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5 , який є батьком позивача за первісним позовом ОСОБА_1 .

Допитаний в судовому засіданні за правилами свідка позивач за первісним позовом ОСОБА_1 зазначив, що його батьки були ініціаторами дарування коштів на придбання квартири, оскільки вони з дружиною винаймали квартиру, за яку потрібно було платити орендну плату. Вони були молодою сім?єю і своїх коштів на придбання квартири не мали.

Батьки запропонували їм знайти квартиру на суму, еквівалентну 35 000 доларам США, що вони й зробили.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду показала, що є колишньою дружиною ОСОБА_1 , вказала, що про наявність договору дарування грошей від 17.04.2014 вона лише дізналася у 2022 році, коли отримала цей позов по справі від 25.07.2022. Кошти за яке було придбано майно було спільно накопичене.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , яка є подругою ОСОБА_3 із студентських років та стала кумою для сторін, зазначила, про те, що батьки подарували ОСОБА_11 кошти для придбання квартири, ОСОБА_13 ніколи не розповідала, але по їхній сім`ї було видно, що вони жили досить ощадливо. А про наявність договору дарування грошей від 17.04.2014 ОСОБА_13 дізналася у 2022 році, коли ОСОБА_11 звернувся з позовом до суду. Підтвердила те, що ОСОБА_13 працювала репетитором та відкладала кошти на придбання майбутньої квартири. Бувала декілька разів у придбаній квартирі, бачила, що подружжя спільно робило там ремонт, придбавало необхідні меблі та побутову техніку. На той час між подружжям були гарні відносини.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду показала, що знала про ОСОБА_3 ще до її заміжжя, коли в сім"ї, де вона надавала медичні послуги, її рекомендували, як гарного репетитора з англійської мови. Потім вона, як дитячий лікар, з народження другого сина (2015 року) часто бувала у сім`ї сторін, у т. ч. в новій квартирі. Бачила, що сім`я жила ощадливо, зайвих коштів не витрачала. У квартирі робили ремонт, купували меблі, побутову техніку.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що з 05 листопада 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 почали проживати разом і вести спільне господарство, тобто між ними склалися фактичні шлюбні відносини.

Як встановлено судом, з 12 серпня 2012 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 12.08.2012 (т. 1 а.с. 8).

Під час перебування у шлюбі у них народилися два сина: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 15.01.2013 (т. 1 а.с. 54) та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 04.08.2015 (т. 1 а.с. 55).

17 грудня 2021 року шлюб між сторонами розірвано згідно з рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17.12.2017 у справі № 569/22376/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Вказаним рішенням суду також визначено місце проживання обох дітей разом з матір`ю, ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 9, 10).

22 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Рівнепромекобуд» укладено Договір відчуження майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва житлового призначення, а саме на дворівневу трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 103,3 кв.м, на десятому поверсі п`ятого під`їзду третьої черги будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями по АДРЕСА_4 вартістю 382 210 грн., які потрібно було сплатити до 25.08.2014 (т. 1 а.с. 11-13).

16 квітня 2014 року від ОСОБА_1 до ТОВ «Рівнепромекобуд» в рахунок оплати за квартиру надійшов аванс у розмірі 26 248,00 грн. (т. 1 а.с. 58-59).

Зокрема, 17 квітня 2014 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований) укладено Договір дарування грошей на суму 393 824 грн., посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Ніною Петрівною (т. 1 а.с. 14).

25 квітня 2014 року від ОСОБА_1 до ТОВ «Рівнепромекобуд» в рахунок оплати за квартиру надійшло 377 200,00 грн. (т. 1 а.с. 15).

22 серпня 2014 року квартира згідно з Актом прийому-передачі передана ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 17).

10 вересня 2014 року реєстраційною службою Рівненського міського управління юстиції видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 19).

01 грудня 2014 року ТОВ «Рівнепромекобуд» повернуло для ОСОБА_1 кошти в сумі 21 238,00 грн. з призначенням "повернення коштів у зв`язку зі зміною обсягу реалізації до договору купівлі-продажу майнових прав від 22.09.2021 по АДРЕСА_4 ". Тобто, в цілому квартиру у 2014 році куплено за 382 210,00 грн. ( 26 248,00 + 377 200,00 -21238,00 = 382 210,00) (т. 1 а.с. 60).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц (провадження № 61-19271св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору відчуження майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва житлового призначення від 22.08.2012, який з ТОВ «Рівнепромекобуд» укладено з ОСОБА_1 , останнім придбано майнові права на дворівневу трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 103,3 кв.м.

Тобто, придбано не квартиру, а майнові права на квартиру, що не є тотожним у розумінні чинного законодавства.

Так, стаття 177 Цивільного кодексу України серед об`єктів цивільних прав називає майнові права. Згідно з ч.2 ст.190 ЦК України, майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Тобто, визначення майновим правам Цивільний кодекс не дає.

Водночас, в абз. 3 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (право володіння, розпорядження, користування), спеціальне майнове право на об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також інші специфічні права (право на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та право вимоги.

Згідно зі ч.2 ст. 656 ЦК майнові права можуть бути предметом договору купівлі-продажу. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає зі змісту або характеру цих прав.

Тобто, за договором купівлі-продажу майнових прав покупець отримує у власність не індивідуально визначене нерухоме майно з усіма притаманними йому властивостями, а майнові права на ще не існуюче майно, яке може стати таким при сукупності всіх передбачених будівельною документацією обставин.

Згідно матеріалів справи, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений 12 серпня 2012 року, договір відчуження майнових прав на об"єкт незавершеного будівництва житлового призначення укладений 22 серпня 2012 року, тобто після реєстрації шлюбу, що свідчить про те, що сім"я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали намір придбати спірну квартиру.

На майнові права, які є речовими правами також поширюється презумпція спільного права власності подружжя.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168с12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об?єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Відтак, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , уклавши 22.08.2012 року з ТОВ "Рівнепромекобуд" договір відчуження майнових прав на об"єкт незавершеного житлового призначення, а саме на спірну квартиру, діяв в інтересах сім"ї, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, при цьому квартиру сторони обирали разом, а відтак відповідачу за первісним позовом на момент укладення договору, як інвестору (дружині) належали також майнові права на цей об"єкт нерухомого майна, які у свою чергу є спільною сумісною власністю подружжя.

В судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що 22.08.2012 року сторони набули майнові права на об`єкт незавершеного житлового призначення, а саме на спірну квартиру, і лише 10 вересня 2014 року реєстраційною службою Рівненського міського управління юстиції видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , тобто оформлено право власності на цю квартиру.

Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи №230215/3_ЮШ від 14.03.2023 р., виконаної судовим експертом ПП «Експерт-Рівне-Колсант», ринкова вартість трьохкімнатної квартири за адресою АДРЕСА_6 , станом на 20.07.2022 - становить 2 626 196 грн. (т. 1 а.с. 211-219).

Згідно з цим висновком, вартість невід`ємних поліпшень, зроблених в трьохкімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_6 , за період прийняття її від забудовника - ТОВ «Рівнепромекобуд» відповідно до акту приймання-передачі квартири від 28.08.2014 та до часу виконання Звіту про оцінку майна ринкової вартості нерухомості від 20.07.2022, тобто за період з 22.08.2014 по 20.07.2022, становить 518 495 грн.

Відповідно до висновку експерта, у дану вартість не входять вартість матеріалів та робіт по монтажу систем рекуперації приміщень квартири (конструкція вентиляційного типу, основною ланкою якої є теплообмінник. Головне завдання такого апарату полягає у поверненні теплової енергії, втраченої через систему вентиляції. Таким чином, влітку до приміщення не потрапляє гаряче повітря, а взимку холодне, що допомає заощадити витрати на тепло), оскільки експерту не надано достатніх вихідних даних.

ОСОБА_1 не погоджувався із ринковою вартістю квартири, яку визначив експерт.

Однак, ОСОБА_1 в установленому порядку цей висновок експерта не оскаржив, іншого висновку експерта чи будь-яких інших доказів, які б його спростовували, не надав.

Відтак, суд вказаний висновок експерта від 14.03.2023 року враховує при ухваленні рішення в цій справі в сукупності з іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_2 набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частці вищезазначеної квартири.

При цьому, з урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.

Однак, ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільної сумісної власності на квартиру.

Так, правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповіднодо Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів є кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами придбання спірного майна за особисті кошти.

Посилання ОСОБА_1 на те, що квартира була придбана на кошти отримані ним в дарунок від його батька ОСОБА_5 , які є його особистою приватною власністю, не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами.

Судом встановлено, що у пункті 2 договору дарування грошей від 17.04.2014 р. зазначено, що обдарований (позивач) має намір витратити отримані у дарунок кошти на придбання спірної квартири.

Проте, матеріалами справи встановлено, що 16 квітня 2014 року від ОСОБА_1 до ТОВ «Рівнепромекобуд» в рахунок оплати за квартиру надійшов аванс у розмірі 26 248,00 грн., тобто, ще до укладення договору дарування грошей.

Оскільки лише, 17 квітня 2014 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований), які приходяться один одному батьком та сином, укладено договір дарування грошей на суму 393 824 грн.

25 квітня 2014 року від ОСОБА_1 до ТОВ «Рівнепромекобуд» в рахунок оплати за квартиру надійшло 377 200,00 грн.

Враховуючи, що відповідно до п. 2 договору дарування грошей від 17.04.2014 року ОСОБА_1 (обдарований) має намір намір витратити отримані у дарунок кошти на придбання спірної квартири, однак матеріалами справи встановлено, що аванс внесений 16 квітня 2014 року, тобто до укладення договору дарування грошей, а повна оплата пройшла 25 квітня 2014 року більш як через тиждень після укладення договору дарування, відтак судом не може бути підтверджено, що саме кошти отримані ОСОБА_1 у дарунок від батька були витрачені на придбання спірної квартири.

Таким чином, враховуючи, що аванс в рахунок оплати за квартиру надійшов від ОСОБА_1 до укладення договору дарування коштів, то посилання ОСОБА_1 на те, що квартира була придбана на кошти отримані ним в дарунок від його батька ОСОБА_5 , які є його особистою приватною власністю, не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами.

Також висновок про те, що батько ОСОБА_1 мав достатні кошти, щоб подарувати 35 тис. дол. США, не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та спростовується письмовими доказами, дослідженими судом.

Так, на підтвердження доходів ОСОБА_5 позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 надано договори банківського вкладу (депозиту) для пенсіонерів, відповідно до яких ОСОБА_5 до 02.09.2010 мав на депозиті кошти на суму 27 125,30 грн., а саме:

Договір №605016/04-Д банківського вкладу (депозиту) для пенсіонерів «Срібний вік» від 20.02.2007 з ВАТ КБ «Надра» на 23 000,00 грн. на 12 міс. 12 днів до 03.03.2008 є виписка-повідомлення по рахунку № НОМЕР_4 про те, що 20.02.2007 покладено в банк 23 000,00 грн.

Договір №326989 строкового банківського вкладу (депозиту) «Мій вибір» від 03.03.2008 з ВАТ КБ «Надра» на 26 500,00 грн. на 12 міс. є квитанція №4064 від 03.03.2008 про те, що 03.03.2008 покладено в банк 26 500,00 грн.

03.03.2008 знято готівку 3576,05 грн.;

03.03.2008 знято готівку 23000,00 грн.;

03.03.2009 знято готівку 200,00 грн.;

05.03.2009 знято готівку 200,00 грн.;

06.03.2009 знято готівку 200,00 грн.;

10.03.2009 знято готівку 200,00 грн.;

11.03.2009 знято готівку 300,00 грн.;

12.03.2009 знято готівку 100,00 грн.;

19.03.2009 знято готівку 100,00 грн.;

20.03.2009 знято готівку 100,00 грн.;

23.03.2009 знято готівку 100,00 грн.;

Всього знято з 03.03.2008 по 23.03.2009 28 076, 05 грн.

03.08.2009 продовжено на 4 міс. до 03.12.2009, розмір вкладу становить 21200 грн.;

03.08.2009 знято готівку 5300,00 грн.;

15.12.2009 знято готівку 355,00 грн.;

15.12.2009 знято готівку 4000,00 грн.;

20.05.2010 знято готівку 1746,00 грн.;

02.06.2010 знято готівку 5000,00 грн.;

01.07.2010 знято готівку 5000,00 грн.;

02.08.2010 знято готівку 5000,00 грн.;

02.09.2010 знято готівку 724,30 грн.;

Всього знято з 03.08.2009 по 02.09.2010 27 125,30 грн.

Згідно з Довідкою №1700-05-02-15/115 від 30.11.2022 Головного управління ПФУ в Рівненській області, яку надано на виконання ухвали суду від 10.11.2022 про витребування доказів, батько позивача за первісним позовом ОСОБА_5 за період з липня 1999 року по квітень 2014 року включно отримав доходів на загальну суму 98 045,02 грн., а саме: 1999 р.- 706, 80 грн.; 2000 р. 960, 27 грн.; 2001 р. 1307,00 грн.; 2002 р. - 1664,10 грн.; 2003 р. - 1764,52 грн.; 2004 р. - 2667,88 грн.; 2005 р. - 4202,91 грн.; 2006 р. - 4523,88 грн.; 2007 р. - 5456,30 грн.; 2008 р. - 9533,64 грн.; 2009 р. - 10506,68 грн.; 2010 р. - 10941,28 грн.; 2011 р. - 11777,40 грн.; 2012 р. - 13529,24 грн.; 2013 р. - 14093,46 грн.; 2014 р. - 4734,12 грн.

Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом 22.11.2022, які позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 подано до суду з клопотанням від 24.11.2022, мати позивача за первісним позовом ОСОБА_10 за період з січня 1998 року по квітень 2014 року включно отримала доходів на загальну суму 113 736,40 грн., а саме: 1998 р. - 686,86 грн.; 1999 р. - 929,73 грн.; 2000 р. - 1 170,11 грн.; 2001 р. - 1 586,02 грн.; 2002 р. - 1 831,78 грн.; 2003 р. - 2 821,26 грн.; 2004 р. - 3 053,35 грн.; 2005 р. - 4 251,42 грн.; 2006 р. - 5 210,42 грн.; 2007 р. - 6 470,93 грн.; 2008 р. - 7 905,95 грн.; 2009 р. - 8 561,73 грн.; 2010 р. - 11 086,23 грн.; 2011 р. - 11 931,70 грн.; 2012 р. - 14 497,73 грн.; 2013 р. - 16 073,22 грн.; 2014 р. - 15 667,96 грн.

Таким чином, батько позивача за первісним позовом ОСОБА_5 до моменту укладення договору дарування грошей від 17.04.2014 мав у своєму розпорядженні кошти на загальну суму 98 045,02 грн., мати ОСОБА_10 113 736,40 грн., а разом - 211 781,42 грн.

Відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 17.04.2014 курс гривні до долара США становив: 1125,2078 грн. за 100 доларів США (відомості із офіційного сайту НБУ про офіційний курс гривні до іноземних валют станом на 17.04.2014).

Таким чином, батьки позивача за первісним позовом ОСОБА_5 і ОСОБА_10 протягом 16 років перед даруванням коштів сину ОСОБА_1 за отримані ними разом доходи заощадили 18 825 дол. США (211 781,42 грн. : 11,25 грн. = 18 825 дол. США).

Отже, надані позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 докази про доходи його батьків повністю спростовують наявність у ОСОБА_5 коштів в сумі 393 824 грн., що є еквівалентом 35 тис. дол. США, для дарування позивачу за первісним позовом ОСОБА_15 .

Щодо оглянутих в судовому засіданні квитанцій про обмін валютних цінностей, які позивачем за первісним позовом подано до суду з клопотанням від 09.11.2022, то такі квитанції підтвержують купівлю протягом листопада 2008 року вересня 2011 року доларів США на загальну суму 13 045 дол. США, а саме: 03.11.2008 - 600 дол. США за 3630,00 грн. (м.Київ, пр-т Оболонський, 23а); 06.11.2008 - 200 дол. США за 1164,00 грн. (м.Рівне); 06.11.2008 - 100 дол. США за 582,00 грн. (м.Рівне); 06.11.2008 - 700 дол. США за 4074,00 грн. (м.Рівне); 11.03.2009 - ??? дол. США за ???,00 грн. (м.Рівне); 28.12.2009 - 645 дол. США за 5147,00 грн. (м.Рівне); 28.12.2009 - 700 дол. США за 5593,00 грн. (м.Рівне); 12.03.2010 - 100 дол. США за 800,90 грн. (м.Київ, пр-т Повітрофлотський, 34); 20.03.2010 200 дол. США за 1586,00 грн. (м.Київ); 24.03.2010 - 2000 дол. США за 15920,00 грн. (м.Рівне); 30.03.2010 - 400 дол. США за 3172,00 грн. (м.Київ); 30.06.2010 - 1500 дол. США за 11880,00 грн. (м.Рівне); 05.10.2010 - 200 дол. США за 1591,00 грн. (м.Рівне); 05.10.2010 - 900 дол. США за 7159,50 грн. (м.Рівне); 26.01.2011 - 300 дол. США за 2400,00 грн. (м.Київ); 26.01.2011 - ??? дол. США за ????,00 грн. (м.Київ); 15.02.2011 - 350 дол. США за 2789,50 грн. (м.Рівне); 15.02.2011 - 1000 дол. США за 7975,00 грн. (м.Рівне); 28.02.2011 - 50 дол. США за 397,75 грн. (м.Рівне); 28.02.2011 - 450 дол. США за 3581,10 грн. (м.Рівне); 29.06.2011 - 50 дол. США за 399,95 грн. (м.Київ); 14.07.2011 - 500 дол. США за 3998,50 грн. (м.Київ); 02.08.2011 - 700 дол. США за 5595,10 грн. (м.Рівне); 16.08.2011 - 50 дол. США за 399,75 грн. (м.Київ); 16.08.2011 - 350 дол. США за 2798,25 грн. (м.Київ); 19.08.2011 - 100 дол. США за 800,00 грн. (м.Київ); 19.08.2011 - 100 дол. США за 7975,00 грн. (м.Київ); 01.09.2011 - 400 дол. США за 3210,00 грн. (м.Рівне); 08.09.2011 - 200 дол. США за 1602,00 грн. (м.Рівне); 15.09.2011 - 200 дол. США за 1602,00 грн. (м.Рівне). Всього: 13 045 дол. США.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відтак, суд критично ставиться до оглянутих в судовому засіданні квитанцій про обмін валютних цінностей, оскільки всупереч наведеним нормам закону, надані в обґрунтування доходів ОСОБА_5 квитанції про купівлю доларів США не містять жодних відомостей про те, що цю валюту купував саме ОСОБА_5 , а не будь-хто інший.

Відтак, ці квитанції, суд в силу вимог ст.ст. 77, 79 ЦПК України вважає неналежними та недостовірними доказами.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що предметом доказування спору про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно є не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

З огляду на викладене, позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не доведено факту внесення власних коштів на придбання спірної квартири, що є його процесуальним обов`язком.

Щодо позовних вимог про визнання договору дарування грошей від 17.04.2014 року, який ОСОБА_3 просить визнати недійсним, то суд вказує на таке.

17 квітня 2014 року, коли сторони перебували у шлюбі, між батьком позивача - ОСОБА_5 (дарувальник) та позивачем - ОСОБА_1 (обдарований) укладено Договір дарування грошей в сумі 393 824 грн., що є еквівалентом 35 тис. дол. США, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Вовк Ніною Петрівною.

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами(стаття 234 ЦК України).

Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цих висновків. Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

Отже, правочин може бути визнано фіктивним лише у разі доведення позивачем у справі наявності відповідних умов (обставин), з якими закон пов?язує фіктивність правочину. Серед таких умов обов?язковими є вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Однак, в судовому засіданні не здобуто достатніх доказів, що договір дарування грошей відповідає критеріям фіктивності його укладання, оскільки відсутня вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи № СБ-19/118-23/345-ПЧ від 30.03.2023, виконаної судовим експертом сектору почеркознавчих досліджень відділу криміналістичних видів досліджень Рівненського НДЕКЦ МВС, "підпис від імені Вовка В.П. у Договорі дарування грошей від 17 квітня 2014 року, укладеного між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований), нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Ніною Петрівною, зареєстрованого в реєстрі за №584, вірогідно виконаний ОСОБА_5 " (т. 2 а.с. 2-4).

З огляду на вищевикладене, договір дарування від 17 квітня 2014 року був укладений із дотриманням чинного на той час законодавства України із дотриманням передбачених процедур та підстав для визнання його недійсним, у суду не має, а відтак суд відмовляє ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування коштів недійсним.

Між тим суд звертає увагу, що у відповіді від 29.09.2022 на адвокатський запит, яка досліджувалася в судовому засіданні, приватний нотаріус Вовк Н.П. повідомила, що ОСОБА_5 (дарувальник) приходиться двоюрідним братом її чоловіка, а ОСОБА_1 (обдарований) - двоюрідним племінником чоловіка.

Тобто, 17 квітня 2014 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований), які приходяться один одному батьком та сином, укладено Договір дарування грошей на суму 393 824 грн. Цей договір нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Ніною Петрівною, яка є дружиною двоюрідного брата ОСОБА_5 .

При цьому суд звертає увагу на те, що факт передачі коштів або іншого майна родичем одного із членів сім`ї на купівлю або будівництво спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно з ч.5 ст.719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.725 ЦК України, договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред`являти вимог до третьої особи про виселення тощо).

Разом з тим, чинний закон не передбачає права дарувальника визначати долю дарунку у майбутньому та не встановлює обов`язку обдарованого вчинити певну дію із дарунком.

Натомість, згідно з ч.2 ст.717 ЦК України, договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, тобто є нікчемним.

Отже, аналізуючи наведене закодавство, можна зробити висновок, що договір дарування спрямований на припинення права власності у дарувальника й виникнення права власності в обдарованої особи. Договір дарування завжди є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої особи зустрічних дій. Також закон не встановлює для дарувальника права вимагати від обдаровуваного виконання покладеного на нього обов`язку вчинити певну дію майнового змісту стосовно нього особисто, тільки на користь третіх осіб.

У пункті 2 договору дарування грошей від 17.04.2014 зазначено, що обдарований ( ОСОБА_1 ) має намір витратити отримані у дарунок кошти на придбання спірної квартири.

Однак, матеріали справи не містять доказів, що саме ці кошти ОСОБА_1 витратив на придбання спірної квартири, оскільки договір дарування грошей укладений 17 квітня 2014 року, аванс внесений ОСОБА_1 16 квітня 2014 року, тобто до укладення договору дарування, а повна оплата ТОВ "Рівнепромекобуд" надійшла більш як через тиждень - 25 квітня 2014 року.

Суд приходить до висновку, що вказівка в договорі дарування грошей від 17.04.2014 р., що обдарований ( ОСОБА_1 ) має намір витратити отримані у дарунок кошти на придбання спірної квартири, не свідчить про те, що вказана квартира була придбана саме за вказані кошти, оскільки, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , уклавши у 2012 році договір відчуження майнових прав, вже набуло у право спільної сумісної власності майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , крім того, здійснивши оплату внеску 16.04.2014 року, тобто до укладення договору дарування грошей свідчить про те, що саме подружжям було здійснено оплату та здійснивши, остаточний розрахунок 25.04.2014 року, більш як через тиждень після укладення договору дарування грошей також не підтверджує, що остаточну оплату за спірну квартиру було здійснено позивачем ОСОБА_1 за рахунок особистих коштів.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира, набута у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а тому вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 доказів фінансової участі у приданні спірної квартири не надала, є безпідставними, оскільки зазначена квартира набута сторонами у власність за час зареєстрованого шлюбу, тому діє презумпція належності такого майна подружжю, унаслідок чого у позивача за зустрічним позовом відсутній процесуальний обов`язок доведення існування коштів для придбання квартири, а ОСОБА_1 презумпцію спільності майна подружжя не спростував.

Між тим, суд погоджується з доводами ОСОБА_3 , в тій частині, що укладаючи договір дарування грошей від 17.04.2014, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 хотів уникнути можливого поділу майна подружжя, а тому його дії були вчинені з метою виключити квартиру із спільного сумісного майна подружжя в майбутньому, тобто спірний правочин був вчинений ним на шкоду інтересам відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 .

Щодо недобросовісного характеру дій позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , то суд зазначає таке.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17 зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Отже, пред`явлення позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 вказаного позову свідчить про недобросовісний характер його дій, оскільки позов про визнання особистою власністю квартири, яка фактично придбана за спільні кошти подружжя у час шлюбу, суперечить поведінці останнього, зокрема неповідомленням ОСОБА_3 , що батько ОСОБА_1 нібито мав намір подарувати йому особисто кошти для придбання квартири та укладення договору дарування від 17 квітня 2014 року у відсутність ОСОБА_3 . Вказане підтвердили свідки ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , оскільки вважали, що це не стосувалося ОСОБА_3 і тому її не запрошували.

Оскільки позивач за первісним позовом діяв недобросовісно, укладаючи договір дарування коштів від 17 квітня 2014 року та не спростував презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру та не надав доказів, які б підтверджували купівлю квартири за його особисті кошти, тому суд в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовляє та приходить до висновку про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання спільною сумісною власністю спірну квартиру АДРЕСА_9 та здійснює її поділ шляхом виділення ОСОБА_3 - частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , ринкова вартість: 1 313 098 (один мільйон триста тринадцять тисяч дев"яносто вісім) гривень та виділення ОСОБА_1 - частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , ринкова вартість: 1 313 098 (один мільйон триста тринадцять тисяч дев?яносто вісім) гривень.

Доводи сторони позивача за первісним позовом щодо пропущення строків позовної давності позивачем за зустрічним позовом, суд не приймає до уваги з таких підстав.

Позовною давністю відповідно до ст. 256 ЦК України є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причинипропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Про існування договору дарування грошей від 17.04.2014 ОСОБА_3 дізналася у 2022 році з позову від 25.07.2022, в зв`язку із цим суд вважає, що для звернення із зустрічною позовною вимогою про визнання цього договору недійсним ОСОБА_3 не пропущено строків давності, встановлених у ст. 267 ЦК України.

На спростування таких доводів ОСОБА_1 протилежного не надав, а показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_5 таким доказом не є.

Крім того, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 просить стягнути вартість іншого майна, набутого за час шлюбу за спільні кошти та спільну працю, - меблі та побутова техніка, перелік яких наявний у матеріалах справи, та оцінюється у 145 050 грн.

Відмовляючи, у задоволенні таких вимог, суд вказав на таке.

Так, у своїй зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 зазначає, що у період шлюбу сторонами за спільні кошти подружжя придбано наступне майно: котел газовий двохконтурний BAXI - ринкова ціна на час подання зустрічного позову 21800 грн.; ванна акрилова, кутова, велика - 10000 грн.; тумба і раковина у ванні - 3000 грн.; холодильник Liebherr -9000 грн.; морозильна камера Liebherr -15000 грн.; пральна машина Siemens -7000 грн.; меблі на кухні ( 2 тумби, раковина, стіл) - 2000 грн.; чотири світильники на пультах (кухня та 3 кімнати) - 8000 грн.; два світильника (ванна і туалет) - 500 грн.; стінка у кімнаті - 2000 грн.; письмовий стіл у кімнаті - 700 грн.; дитяче ліжко - 1000 грн.; ноутбук - 3000 грн.; крісло для роботи за комп`ютером - 4000 грн.; вентиляційна система (рекуператор повітря) для 11 поверху - 15000 грн.; чотири радіатори опалення (кухня та 3 кімнати) - 4000 грн.; унітаз (компакт) - 2000 грн.; диван - 9000 грн.; три змішувачі, два крани (кухня та ванна) - 5000 грн.; масажний стіл - 5000 грн.; газова плита - 3500 грн.; троє дверей (ванна, туалет і кімната) - 4000 грн.; відеодомофон - 2000 грн.; дві рушникосушки - 3000 грн.; великий настільний футбол - 600 грн.; шуруповерт - 1000 грн.; дрель - 800 грн.; набір інструментів - 800 грн.; маршрутизатор (роутер) - 650 грн.; стіл комп`ютерний - 500 грн.; шафа дитяча - 400 грн.; посуд - 500 грн.; блендер - 1000 грн. Всього на суму 145 050 грн.

Згідно ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Частина 1 ст. 190 ЦК України встановлює, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Аналізуючи наведені вище норми, можна дійти висновку, що спільне майно подружжя може бути фактично поділено (конкретне майно передано у власність кожному із членів подружжя) у тому випадку, якщо воно наявне в натурі, тобто має ознаки конкретно визначених речей.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Разом з тим, будь-яких належних доказів, як щодо придбання цього майна та його наявності у сторін ОСОБА_3 до суду не надала.

В судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що жодних доказів придбання зазначеного майна у неї не збереглося.

За таких обставин, без будь-якого документального підтвердження наявності цього майна та придбання його під час шлюбу виключає можливість задоволення зустрічного позову в цій частині зустрічних вимог ОСОБА_3 , а надані фотографії не є належними та допустими доказами цього.

Враховуючи вищевикладене, надавши правову оцінку доводам та доказам сторін, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю відмовити.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання договору дарування недійсним задоволити частково.

Поділити спільне сумісне майно подружжя таким чином:

Виділити ОСОБА_3 :

- частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , ринкова вартість: 1 313 098 (один мільйон триста тринадцять тисяч дев"яносто вісім) гривень;

Виділити ОСОБА_1 :

- частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , ринкова вартість: 1 313 098 (один мільйон триста тринадцять тисяч дев"яносто вісім) гривень;

В решті позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та стягнення грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності - відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування від 17 квітня 2014 року недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Рівненський апеляційний суд протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_6 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_6 .

Відповідач ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_8 .

Повне судове рішення складено 08 листопада 2023 року.

Суддя Н.Г. Кучина