Дата документу 08.11.2023
Справа № 334/7874/23
Провадження № 2/334/3050/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

08 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі

судді Бредіхіна Ю.Ю.,

за участю секретаря Жураківської В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми,

установив:

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у сумі 64 510,70 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 52 771,84 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 11 738,86 грн., а також судовий збір. В обґрунтування своїх вказує на те, що 16.03.2016 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг з метою отримання банківських послуг позивача. Позивач на виконання умов договору надав відповідачу грошові кошти у кредит, але у зв`язку з невиконанням відповідачем умов надання таких послуг у нього утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути.

Відповідач відзиву на позов не надав.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.10.2023 року відкрито спрощене провадження у справі, судове засідання у справі призначено на 08.11.2023 року.

Позивач подав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання відповідач не з`явився. Про час, місце та дату його проведення повідомлений у встановлений законодавством порядку. Будь-яких заяв чи клопотань з цього приводу суду відповідач не надав.

Враховуючи наявність підстав, визначених частиною першою статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом

Відповідач 16.03.2016 року підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «КБ «Приватбанк».

В подальшому відповідач отримав декілька банківських карток, емітованих позивачем, у тому числі із встановленим кредитним лімітом у розмірі 52 780 грн.

Згідно із довідкою позивача за заявою відповідача, він отримав декілька банківських карт. Відповідач користувався вказаними грошовими коштами, що підтверджується наданою позивачем випискою. Проте, неналежним чином виконував своє зобов`язання щодо сплати суми кредиту, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у сумі 64 510,70 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 52 771,84 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 11 738,86 грн. В підтвердження цього твердження позивачем надано відповідні розрахунки, складені самим позивачем.

ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У наданих суду документах відсутнє посилання на погодження сторонами істотних умов договору в частині відсотків за користування кредиту, порядку їх нарахування, погашення тощо. В самій анкеті-заяві також не вказано ані процентну ставку, ані банківську послугу, оформлену за цією анкетою-заявкою.

Суд не погоджується із твердженням позивача про те, що сторони дійсно досягли згоди з усіх істотних умов договору і ним надані відповідні докази, адже навіть зі змісту наданої позивачем виписки вбачається, що позивач при здійснені нарахування відсотків використовував декілька різних процентних ставок, зокрема, 43,20%, 86,40%, 40,80% тощо. При цьому будь-яких пояснень з цього приводу з посиланням на погоджені сторонами умови позивачем не надано.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд доходить до висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічна правова позиція щодо стягнення непогашеного тіла кредиту, викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 342/180/17.

Таким чином наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту у доведеному позивачем розмірі. В іншій частині позову суд вважає за необхідне відмовити.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно частці задоволених позовних вимог.

Керуючись статями 141, 258, 259, 263-265, 268, 280, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) суму боргу за договором б/н від 16.03.2016 року у розмірі 52 771 (п`ятдесят дві тисячі сімсот сімдесят одна) гривня 84 копійки.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) судовий збір у розмірі 2 195 (дві тисячі сто дев`яносто п`ять) гривень 60 копійок.

В задоволені решти вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін