Дата документу 08.11.2023
Справа № 501/1514/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Тимко М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів та трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И В:

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів та трьох відсотків річних.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем 09.11.2021 року було укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти від ОСОБА_1 у розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів США, що підтверджується розпискою відповідача. Кошти передані у борг відповідачу з умовою їх повернення до 09.04.2022 року та сплати останнім відсотків за користування сумою позики у розмірі 80 (вісімдесят) доларів США щомісячно. Позивач зазначає, що на виконання взятих на себе зобов`язань, з 09.11.2021 року по 10.01.2022 року, відповідачем було повернуто позивачу частину основної суми боргу у розмірі 1200 (одна тисяча двісті) доларів США та частину відсотків у розмірі 146 (Сто сорок шість) доларів США.

Своє звернення до суду з вказаною позовною заявою позивач додатково обґрунтовує тим, що Відповідач в обумовлений строк, і по дату останнього судового засідання, залишок боргу не повернув і не сплачує обумовлені відсотки. На думку позивача, станом на дату звернення з позовом, заборгованість відповідача за основним зобов`язанням складала: 2800,00 (Дві тисячі вісімсот) доларів США, а заборгованість по відсоткам на дату подання позову складала 1212 (одна тисяча двісті дванадцять) доларів США. Також позивач просить стягнути з відповідача 3 відсотки річних від неповернутої суми боргу з на день прийняття відповідного рішення по даній справі, що станом на дату пред`явлення зазначеного позову складала 85,10 (вісімдесят п`ять) доларів США та 10 (десять) центів, та судові витрати.

Вказані суми, з урахуванням того що порушення прав та обов`язків на думку позивача є триваючим, позивач просив стягнути у розмірі з розрахунку на дату ухвалення рішення по даній справі.

Позивач позовні вимоги підтримав і просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки не сповістив, відзив на позов не надав.

Суд, дослідивши та перевіривши докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики від 09.11.2021 року, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти від позивача у розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів США, що підтверджується розпискою відповідача (а.с.9).

Кошти передані у борг відповідачу з умовою їх повернення до 09.04.2022 року та сплати останнім відсотків, з розрахунку 2% від отриманої суми позики, за кожен місяць користування грошовими коштами. Що згідно з розрахунком складає: 4000?0,02=80 (вісімдесят) доларів США щомісячно.

Виходячи зі змісту позову ОСОБА_1 та змісту розписки останнього про часткове повернення коштів (а.с.10), на виконання взятих на себе зобов`язань, з 09.11.2021 року по 10.01.2022 року, Відповідачем було повернуто Позивачу частину основної суми боргу у розмірі 1200 (Одна тисяча двісті) доларів США та частину відсотків за даний період у розмірі 146 (Сто сорок шість) доларів США.

Таким чином, виходячи з матеріалів даної справи, доказів, що містяться в ній, відповідач в обумовлений строк, тобто до 09.04.2022 року і по теперішнього часу, залишок боргу не повернув, та не сплачував обумовлені відсотки.

Станом на дату винесення рішення, заборгованість Відповідача за основним зобов`язанням складала: 2800,00 (Дві тисячі вісімсот) доларів США.

Окремо, заборгованість по відсоткам на дату прийняття рішення по справі, з урахуванням обумовленого їх розміру на місяць позивачем та відповідачем (80 доларів США на місяць) та строку користування, складає:

з 09.12.2021 по 09.01.2022 заборгованість відповідача перед позивачем по відсоткам складає: 80 (відсотки передбачені сторонами до сплати) 66 (фактично сплачені відсотки за період) = 14 (чотирнадцять) доларів США.

з 09.01.2022 по 08.01.2023 минуло 21 місяць і 29 днів, як наслідок заборгованість відповідача перед позивачем по відсоткам складає: 21?80(заборгованість по відсоткам за 21 місяць) + (80/30?29) (заборгованість по відсоткам за 29 днів) = 1757 (одна тисяча сімсот п`ятдесят сім) доларів США.

Судом встановлено, що заборгованість по відсоткам на дату прийняття рішення загалом складає 14+1757=1781 (Одна тисяча сімсот вісімдесят один) долар США.

Згідно ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.76 ЦПК України доказами є будь дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці обставини встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показами свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1). Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), відповідно до ч.2 цієї статті.

Статтею 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З урахуванням положень статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Долучені до даного позову докази доводять, що укладений між Позивачем і Відповідачем договір позики від 09.11.2021 року, не є безпроцентним в розумінні вимог ч.2 ст.1048 ЦК України.

Верховним Судом України висловлено правову позицію у цивільній справі №6-63цс13 від 18.09.13, яка має враховуватись всіма судами при вирішені подібних правовідносин, відповідно до якої: письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику; договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права; за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей; досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Підлягає врахуванню правова позиція Верховного Суду, висловлена у справі №6-996цс17 від 13.12.2017 року, згідно з якою Верховний Суд, виходить з такого: за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей; досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

З урахуванням викладеного, вимоги позивача про стягнення з відповідача зазначеної вище основної суми боргу за договором позики від 09.11.2021 року укладеного між ними та вимоги про стягнення з відповідача обрахованих відсотків за користування вказаною позикою, суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд приходить також до висновку, що вказані суми підлягають стягненню з відповідача у доларах США, виходячи з наступного.

Згідно ч.1. ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. В свою чергу, у відповідності до положень ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц Верховний Суд сформулював правову позицію, змінивши раніше застосовувану практику. Так, ВС дійшов висновку, що немає законодавчої заборони на стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті, виходячи з відповідних спеціальних норм. Верховний Суд наголосив, що:

1. Він не відступив від раніше визначеної позиції. Адже правовий режим іноземної валюти на території України, хоча й пов`язаний із певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Якщо в судовому рішенні вказано суму боргу в іноземній валюті й наведено її еквівалент у національній валюті, то перераховують саме суму в іноземній валюті.

2. Відповідно до положень ч.1 ст.1046 і ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі й саме в тій валюті, яку визначено договором позики, а не у всіх випадках і безумовно в національній валюті України. Таким чином, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

3. У в тій самій постанові від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що іноземна валюта, визначена сторонами в договорі, не підлягає індексації.

Натомість вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 3 відсотків річних від неповернутої суми боргу, що передбачені положеннями ч.2 ст.625 ЦК України, у сумі 85,10 доларів США, є такими, що не підлягають задоволенню виходячи з положень п.18 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України.

У відповідності до вказаної норми, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Згідно ч.1 та ч.2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно п.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

10.04.2023 року між Адвокатським Бюро «Дениса Приміча» в особі керуючого адвоката Приміча Дениса Володимировича та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правничої допомоги № 14/23.

У відповідності до ч.1 ст.134 ЦПК України разом з позовною заявою було до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

25.09.2023 року між Адвокатським Бюро «Дениса Приміча» в особі керуючого адвоката Приміча Дениса Володимировича та ОСОБА_3 було підписано акт виконаних робіт №1-14/23 відповідно до якого було надано детальний перелік їх опису та вартості наданих послуг (а.с.51). Відповідно до п.3 вказаного акту вартість наданих послуг Виконавцем по справі № 501/1514/23 становить 32532,00 гривен.

Також, 25.09.2023 року між сторонами було підписано додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги 14/23 від 10.04.2023 року(а.с.54). Відповідно до даної угоди сплата узгодженої сторонами суми гонорару (послуг) здійснюється Клієнтом в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на розрахунковий рахунок Адвокатського Бюро, реквізити якого зазначаються даній угоді в продовж 6 (шести) місяців з моменту набрання законної сили рішення Іллічівського районного суду Одеської області по справі № 501/1514/23, але не пізніше 01.05.2024 року.

Відповідна заява зі сторони позивача, про стягнення судових витрат, подана до суду і наявна у матеріалах справи (а.с.50).

Підхід щодо застосування положення ч.8 ст. 141 ЦПК України у разі відсутності документа про оплату витрат на професійну правничу допомогу, за умови погодження сторонами при укладанні договору про надання правничої допомоги оплати таких витрат у майбутньому, застосовано Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, від 2 жовтня 2019 року у справі № 815/1479/18 та від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20.

З урахуванням викладеного, змісту положень ст.141 ЦПК України, вимоги про стягнення зі ОСОБА_2 на користь позивача, витрат на правничу допомогу в розмірі 32532 (тридцять дві тисячі п`ятсот тридцять дві) гривень підлягають частковому задоволенню, пропорційно сумі задоволених позовних вимог. Сума витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача складає 31935 (Тридцять одна тисяча дев`ятсот тридцять п`ять) гривень.

За змістом статті 141 ЦПК судовий збір також покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів та трьох відсотків річних, - задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість по основному боргу за договором позики від 09.11.2021 в сумі 2800,00 (дві тисячі вісімсот) доларів США.

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість зі сплати відсотків за користування грошовими коштами за договором позики від 09.11.2021, в сумі 1781,00 (одна тисяча сімсот вісімдесят один) доларів США.

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 31935 (тридцять одна тисяча дев`ятсот тридцять п`ять) гривень та судовий збір в сумі 1498,31 гривень.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя