П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2023 року м. Київ

Справа №761/2818/22

Апеляційне провадження №22-ц/824/10623/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства економіки України на рішення Шевченківського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Савицького О.А. 28 березня 2023 року в м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки України, третя особа: виконувач обов`язків державного секретаря Міністерства економіки України Бояркіна Олена Анатоліївна про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:

визнати незаконним та скасувати наказ №1-к від 04 січня 2022 року про відсторонення від роботи та поновити її на роботі, допустивши негайне виконання на підставі ст. 430 ЦПК України;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час незаконного відсторонення, починаючи з 05 січня 2022 року по день набрання рішенням законної сили;

стягнути з відповідача на користь позивача спричинену моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн;

стягнути із відповідача на користь позивача матеріальні витрати у сумі 4751,00 грн;

стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 1984, 80 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона перебуває у трудових відносинах з відповідачем та займає посаду головного спеціаліста відділу корпоративного управління державного сектору економіки та корпоративного управління департаменту політики власності. Наказом від 04 січня 2022 року № 1-к її було відсторонено від виконання посадових обов`язків з підстави, що у неї відсутнє профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає своє відсторонення неправомірним, оскільки відповідачем були порушені положення законодавства про працю, а тому звернулась до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року позов ОСОБА_1 до Міністерства економіки України, третя особа: виконувач обов`язків державного секретаря Міністерства економіки України Бояркіна Олена Анатоліївна про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано з 04 січня 2022 року наказ виконуючого обов`язки державного секретаря Міністерства економіки України Бояркіна О.А. від 04 січня 2022 року № 1-к про відсторонення від роботи головного спеціаліста відділу корпоративного управління управління державного сектору економіки та корпоративного управління департаменту політики власності ОСОБА_1 .

Зобов`язано Міністерство економіки України поновити ОСОБА_1 на роботі шляхом її допуску до роботи на посаді головного спеціаліста відділу корпоративного управління управління державного сектору економіки та корпоративного управління департаменту політики власності з 05 січня 2022 року.

Стягнуто з Міністерства економіки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2022 року по 28 лютого 2022 року включно в сумі 50404, 73 грн без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів, а також стягнути на відшкодування моральної шкоди 4000, 00 грн.

Стягнуто з Міністерства економіки України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 3056, 59 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що наказ Міністерства охорони здоров`я України №2153 від 04 жовтня 2021 року не є нормативно-правовим актом, який мав би імперативний характер щодо обов`язковості щеплення працівників проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, крім того, відповідачем при відстороненні позивачки від роботи було порушено норми КЗпП України, а тому суд вважав, що наказ виконувача обов`язків державного секретаря Міністерства економіки України Бояркіної О.А. від 04 січня 2022 року № 1-к про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , є неправомірним та підлягає скасуванню з 04 січня 2022 року.

Разом з тим, суд вказав, що відповідач своїм наказом від 03 березня 2022 року № 113-к допустив позивачку до роботи з 01 березня 2022 року. Отже, суд вважав, що право позивачки на працю та отримання заробітної плати, з боку відповідача, тривало з 06 січня 2022 року по 28 лютого 2022 року включно, а тому саме вказаний період підпадає під визначення «час вимушеного прогулу», оскільки позивачка не виконувала роботу не зі своєї волі, а з вини відповідача.

Оскільки наказ про відсторонення в судовому порядку визнано неправомірним та скасовано, суд вважав за необхідне зобов`язати Міністерство економіки України поновити ОСОБА_1 на роботі шляхом її допуску до роботи на посаді головного спеціаліста відділу корпоративного управління управління державного сектору економіки та корпоративного управління департаменту політики власності саме з моменту її відсторонення, тобто з 05 січня 2022 року.

Оскільки період вимушеного прогулу позивачки з 06 січня 2022 року по 28 лютого 2022 року, тобто складає 37 робочих днів, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата в розмірі 50404,73 грн (1362,29 грн х 37 робочих днів) без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вказав на те, що діями відповідача, які полягають у неправомірному відсторонені позивачки від роботи, останній було спричинено моральну шкоду, яку суд оцінив в 4000,00 грн.

Не погодилось із зазначеним судовим рішенням Міністерство економіки України, представником подано апеляційну скаргу, в якій представник зазначає про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин справи.

Представник відповідача вказує на те, що предметом спору у даній справі є правовідносини, які пов`язані із проходженням державної служби ОСОБА_1 , а тому даний спір не може розглядатись за правилами цивільного судочинства, а повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Також представник вказує на те, що суд першої інстанції взагалі не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21, що призвело до неповного з'ясування обставин, неправильного вирішення справи та винесення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник зазначає, що відсторонення позивача було здійснено на підставі чинного нормативно-правового акта, тому таке відсторонення є правомірним. Мінекономіки діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України. Позивачем не надано доказів існування у неї протипоказань до проведення вакцинації.

Представник відповідача також категорично не погоджується з рішенням суду про стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки суд першої інстанції не дослідив належним чином питання щодо доцільності та необхідності стягнення моральної шкоди, а також не обґрунтував розмір шкоди , та якими доказами це підтверджується.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 вказує на те, що вона дійсно є державним службовцем , проте вважає, що її посада не відповідає поняттю «публічна служба» визначеного КАС і має характер трудового спору, який також тягне за собою захист честі, гідності та ділової репутації, тому нею було подано позовну заяву до Шевченківського районного суду м. Києва за місцем своєї реєстрації, а тому доводи відповідач про поркшення предмктної юрисдикції є необгрунтованими та неправомірними.

Вважає рішення суду першої інстанції всебічно обгрунтованим і правомірним, а доводи відповідача безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача - Возна М.М. в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила її задовольнити.

ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, а тому, керуючись ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглядати справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що у січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:

визнати незаконним та скасувати наказ №1-к від 04 січня 2022 року про відсторонення від роботи та поновити її на роботі, допустивши негайне виконання на підставі ст. 430 ЦПК України;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час незаконного відсторонення, починаючи з 05 січня 2022 року по день набрання рішенням законної сили;

стягнути з відповідача на користь позивача спричинену моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн;

стягнути із відповідача на користь позивача матеріальні витрати у сумі 4751,00 грн;

стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 1984, 80 грн.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона перебуває у трудових відносинах з відповідачем та займає посаду головного спеціаліста відділу корпоративного управління управління державного сектору економіки та корпоративного управління департаменту політики власності. Наказом від 04 січня 2022 року № 1-к її було відсторонено від виконання посадових обов`язків з підстави, що у неї відсутнє профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає своє відсторонення вважає неправомірним, оскільки відповідачем були порушені положення законодавства про працю, а тому звернулась до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У ст.124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до приписів ч.1 ст.18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац 1 ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов'язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби - одним з елементів припинення такої служби.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Даний правовий висновок висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №761/33941/16-ц.

Статтею 1 Закону України «Про державну службу» визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (ч.2 ст.1 Закону України «Про державну службу»).

Частинами 1, 2 ст. 5 вищевказаного Закону визначено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу»).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч.1 ст. 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

В силу ч.ч.1,2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

З наведених обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 з 12 грудня 2019 року займає посаду головного спеціаліста відділу корпоративного управління управління державного сектора економіки та корпоративного управління департаменту політики власності, категорія посади «В», 7 ранг державної служби /т.1 а.с. 114/.

Як вбачається із копії трудової книжки, виданої на ім'я ОСОБА_1 , остання 17 серпня 2005 року прийняла присягу державного службовця /т.1 а.с. 110/.

Наказом від 04 січня 2022 року № 1-к ОСОБА_1 було відсторонено від роботи на посаді головного спеціаліста відділу корпоративного управління управління державного сектора економіки та корпоративного управління департаменту політики власності з 5 січня 2022 року, як особу, яка ухилилась від проведення обов'язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 /т.12 а.с. 116/.

Вказане вище свідчать про те, що позивач є державним службовцем, їй присвоєно 7 ранг державної служби, та категорію посади «В», а тому її діяльність є публічною службою в розумінні п. 17 ч.1 ст. 4 КАС України.

Колегія суддів вважає, що предметом спору у даній справі є правовідносини, які пов'язані із проходженням державної служби ОСОБА_1 , і такий спір відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст.19 КАС України віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Вказане не враховане судом першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції не дослідив належним чином питання юрисдикції спору, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо розгляду справи по суті.

У ситуації, коли судом встановлено, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд не вправі робити висновки щодо суті позовних вимог. А тому доводи апеляційної скарги відповідача не підлягають оцінці апеляційним судом.

За таких обставин, враховуючи, що порушення правил юрисдикції загальних судів є обов`язковою підставою для скасування рішення суду та закриття провадження, апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення частково, так як апеляційним судом встановлено порушення норм процесуального права.

Разом з тим, виходячи з порядку положень ст. ст. 256, 377 ЦПК України апеляційний суд роз`яснює позивачу, що розгляд даної справи має відбуватись в порядку адміністративного судочинства та про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. ст. 255, 256, 367, 374, 377, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Міністерства економіки України - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки України, третя особа: виконувач обов`язків державного секретаря Міністерства економіки України Бояркіна Олена Анатоліївна про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи має відбуватись в порядку адміністративного судочинства і відноситься до юрисдикції Київського окружного адміністративного суду.

Апеляційний суд також роз`яснює позивачу про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання нею цієї постанови звернутись до Київського апеляційного суду з заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 08 листопада 2023 року.