Справа № 357/3373/23
Провадження № 2/357/1445/23
З А О Ч НЕ Р І Ш Е Н Н Я
02 листопада 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді - Орєхова О. І. ,
за участі секретаря - Клочко Е.К., Товстоног С. В.,
представника третьої особи - Кисельової В.М.
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про стягнення пені за прострочення сплати аліментів та позбавлення батьківських прав, -
В березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про стягнення пені за прострочення сплати аліментів та позбавлення батьківських прав, посилаючись на наступні обставини.
Між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , (далі - Відповідач), було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у них народився - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим 24 листопада 2010 року, відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 2008.
Спільне життя з Відповідачем не склалося, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2018 року, шлюб - розірвано.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2019 року з Відповідача на її користь призначено стягнення аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 .

Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами сина ОСОБА_3 , станом його здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, що підтверджується довідками Білоцерківської гімназії-початкової школи №11 Білоцерківської міської ради Київської області та ГО Білоцерківська Федерація баскетболу.

Відповідач, життям сина не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та брати участь у його вихованні, утриманні. Ніякі грошові кошти на дитину від ОСОБА_2 , позивачка не отримує та не отримувала, що підтверджується довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів. Сума боргу станом на 01.02.2023 року становить 48 820 грн. 53 коп.

Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку Відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні.

Вона не обмежую та ніколи не обмежувала Відповідача в спілкуванні з сином та цьому не перешкоджала, але ОСОБА_2 самоусунувся від виховання та турботи про сина.

Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення Відповідача до своїх батьківських обов`язків.

Просила суд стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів за період з вересня 2018 року по січень 2023 року включно в сумі 48 820 грн. 53 коп. Позбавити батьківських прав Відповідача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно його малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а. с. 1-6 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2023 року ( а. с. 19 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду.

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом ( ч. 1 ст. 27 ЦПК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 просила суд винести рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів та позбавлення останнього батьківських прав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу ( ч. 16 ст. 28 ЦПК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Відповідно до узагальнення ВС України від 11.12.2008 року щодо практики розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновлення батьківських прав, усиновленням, усиновленням опіки та піклування над дітьми - якщо в одному позові вимоги про позбавлення батьківських прав ( та інші вимоги щодо захисту прав дитини ) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів, такий позов може подаватися за вибором позивача.

Тому, дана цивільна справа підсудна Білоцерківському міськрайонному суду Київської області, оскільки позивач керувалася при зверненні до суду ч.1 ст. 28 ЦПК України (підсудність справ за вибором позивача).

Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Ухвалою судді від 31.03.2023 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про стягнення пені за прострочення сплати аліментів та позбавлення батьківських прав була залишена без руху ( а. с. 24-26 ).

24 квітня 2023 року за вх. № 18092 судом отримано заяву про усунення надколів позовної зави ( а. с. 29-33 ).

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.

26 квітня 2023 року здійснено запити стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 34 ).

11 травня 2023 року за вх. № 21291 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 35).

З отриманої інформації вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрованим не значиться.

Крім того, 20.06.2023 року за вх. № 27168 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Житомирській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 51).

З отриманої інформації вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрованим не значиться.

Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача.

Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України ( ч. 10 ст. 187 ЦПК України ).

Ухвалою судді від 17 травня 2023 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 07.06.2023 року ( а. с. 37-38 ).

Протокольною ухвалою від 17 липня 2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.09.2023 року ( а. с. 63-65 ).

В судовому засіданні 19.09.2023 року позивач підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладений в позовній заяві та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради в судовому засіданні 19.09.2023 року просила суд задовольнити вимоги позивача та позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки останній ухиляється від обов`язку по вихованню свого сина та таке позбавлення є доцільним та відповідає інтересам дитини.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні 19.09.2023 року пояснила, що вона є подругою позивача по справі та її кумою. Зазначила, що відповідач не виконує батьківських обов`язків стосовно свого сина. Вона з позивачем є сусідкою, мешкають в одному будинку через під`їзд. Батька дитини не бачила з 2015 року. Наголосила, що колишнє подружжя проживало в Житомирі, позивач з 2017 року проживає в м. Біла Церква по сьогодні. Їй відомо, що відповідач по справі не платить аліменти, не він, ні його родичі, не цікавляться дитиною. Батька не було на днях народженнях дитини, а сама дитини їх казала, що батько її не вітає.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні 19.09.2023 року зазначив, що він є батьком позивача по справі ОСОБА_1 . Після розлучення, ОСОБА_7 переїхала до м. Біла Церква, до цього вони жили в м. Житомир. З цього часу, відповідача більше не бачив, останній не приїзжав, дитиною не цікавився, з днем народження за п`ять років не вітав та не цікавився сином.

В судовому засіданні 19.09.2023 року було оголошено перерву до 10.10.2023 року для забезпечення позивачем явки в судове засідання дитини для заслуховування її думки з приводу позбавлення батьківських прав стосовно нього його батька ( а. с. 82-91 ).

10 жовтня 2023 року розгляд справи було відкладено на 02.11.2023 року для виклику представника третьої особи ( а. с. 97-99 ).

В судовому засіданні 02.11.2023 року позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи та понесені нею судові витрати при зверненні до суду просила залишити за нею.

Інших доповнень по справі від позивача не надходило, як не надходило і від представника третьої особи.

В судовому засіданні 02.11.2023 року в присутності представника Служби у справах дітей судом було з`ясовано думку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 стосовно позбавлення його батька батьківських прав, який зазначив, що він дійсно хоче щоб його батька позбавили батьківських прав, оскільки останній не цікавиться та не турбується про нього, не приймає жодної участі в його вихованні, жодним чином не допомагає та останній раз він його бачив у 2017 році. Вказав, що його позиція з цього питання є усвідомленою, на його рішення ніхто не впливав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засіданні не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, враховуючи вимоги ч. 10 ст. 187 ЦПК України.

В матеріалах справи мститься оголошення, яке було здійснено 10.10.2023 року про виклик ОСОБА_2 в якості відповідача по справі про стягнення пені за прострочення сплати аліментів та позбавлення батьківських прав на 14 годин 00 хвилин 02.11.2023 року ( а. с. 102).

Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки, належним чином повідомлений відповідач ОСОБА_2 не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзиву і позивач не заперечував проти такого вирішення справи, а саме заочного, судом протокольною ухвалою 02.11.2023 року вирішено проводити розгляд справи заочному порядку.

Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, враховуючи думку дитини та свідчення свідків, наданих в судовому засіданні 19.09.2023 року, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2018 року було розірвано ( а. с. 13 ).

Так, за час перебування сторін по справі у шлюбі, в останніх народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданий 24 листопада 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 2008 ( а. с. 13 ).

Встановлено, що на підставі рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.12.2018 року, 04 січня 2019 року було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу ) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 вересня 2018 року і до досягнення сином повноліття ( а. с. 14 ).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 09.02.2023 року, виданого начальником відділу Коростишівського ВДВС у Житомирському районі Житомирської області Тетяною Желєзною, станом на 01.02.2023 року сукупний розмір заборгованості становить 48 820,53 гривень ( а. с. 15 ).

Згідно довідки Білоцерківської гімназії-початкової школи № 11 Білоцерківської міської ради Київської області від 08.03.2023 року за № 19, видана ОСОБА_1 про те, що її син, ОСОБА_3 , дійсно навчається в 6-Г класі Білоцерківської гімназії-початкової школи № 11 Білоцерківської міської ради Київської області вбачається, що мати займається вихованням дитини, цікавиться навчанням, відвідує батьківські збори, підтримує зв`язок з класним керівником. ОСОБА_2 навчанням сина не цікавиться, батьківські збори не відвідує, з класним керівником контакту не має ( а.с.16 ).

В довідці ГО Білоцерківська Федерація баскетболу від 10.03.2023 року за № 08/23, яка видана ОСОБА_1 вбачається, що її дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 займається з вересня 2019 року баскетболом у баскетбольному клубі «Літаючі Білки». За період, що дитина займається баскетболом 4 роки, з рідних ОСОБА_3 бачили тільки ОСОБА_1 , яка і оплачувала тренування сина. ОСОБА_2 , батька ОСОБА_3 , ні разу не бачили щоб приводив дитину на тренування, цікавився його успіхами ( а. с. 17 ).

Рішенням виконавчого комітету БМР Київської області від 25.07.2023 року за № 591, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов висновку, що ОСОБА_2 в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина. Позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини ( а. с. 74 ).

Так, висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету міської ради щодо про позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 595/1638/19, провадження № 61-3503 св 21.

Оскільки батько дитини, ОСОБА_2 самоусунулися від виховання свого сина, не бере жодної участі у вихованні сина, не спілкується з ним, не цікавиться його життям, зростанням дитини, його захопленнями та інтересами, позивач просила позбавити останнього батьківських прав, а також стягнути на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Щодо вимог про позбавлення батьківських прав

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини.

Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У рішенні від 30.06.2020 у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зазначив, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. У цій справі ЄСПЛ звернув увагу на те, що заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином, зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього (§ 52). Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини (§ 54). Існуючі сімейні зв`язки між подружжям і дітьми, про яких вони фактично піклуються, зумовлюють захист відповідно до Конвенції. Більш того, якщо минув значний проміжок часу з того моменту, як дитина жила разом зі своїми біологічними батьками, то інтерес цієї дитини в тому, щоб його de facto сімейна ситуація знову не змінилася, може домінувати над інтересами батьків, щоб їх сім`я возз`єдналася (§ 55).

Відповідач ОСОБА_2 в свою чергу в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи, жодних заяв та клопотань від останнього на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача, тобто, саме таким чином розпорядилися своїми правами. Зазначене свідчить про байдужість відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини (cт. 18 Конвенції про права дитини).

Матеріали справи не містять жодного доказу, який б підтверджував факт того, що відповідач цікавиться життям його сина, морально та матеріально підтримує його, бере участь у його культурному та духовному розвитку.

Навпаки, наявними в матеріалах справи належними, допустимими та достатніми доказами підтверджено, що відповідач не проявляє до дитини батьківської турботи та любові, не піклуються про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, а також не спілкуються з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти.

Як встановлено в судовому засіданні, з 2017 року по теперішній час, відповідач ОСОБА_2 взагалі самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, про що також зазначали допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Зазначене підтвердила і сама дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , думку якого було вислухано судом.

Так, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в присутності представника Служби у справах дітей в судовому засіданні зазначив, що він обізнаний про те, що судом розглядається справа щодо позбавлення батьківських прав його батька стосовно нього, він дійсно хоче щоб його батька позбавили батьківських прав, оскільки останній не цікавиться та не турбується про нього, не приймає жодної участі в його вихованні, жодним чином не допомагає та останній раз він його бачив у 2017 році. Наголошував, що його позиція з цього питання є усвідомленою, на його рішення ніхто не впливав.

Отже, будь-яких обставин, які б перешкоджали відповідачу ОСОБА_2 спілкуватися та здійснювати батьківські обов`язки щодо свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , суду не повідомлено та відповідно судом не встановлено.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Національне законодавство також відображає принцип пріоритетності прав та інтересів дитини, зокрема, статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналогічної позиції притримується і судова практика. Зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц визначено, що: «Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Отже, для того, щоб здійснити забезпечення найкращих інтересів дитини, потрібно, для початку, виявити ці інтереси. Одним з основних способів визначення інтересів дитини (яка досягла віку і такого рівня розвитку, який дозволяє їй сформулювати й висловити власні погляди) є визначення думки самої дитини щодо ситуації, що склалась.

Так, чинне законодавство України у багатьох нормативно-правових актах, зокрема у Сімейному кодексі України, передбачає необхідність вислухати думку дитини при прийнятті рішень що стосуються її життя (наприклад, ст. 171 СК України визначає, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном).

При цьому, для процесу з`ясування думки дитини необхідне існування особи, яка цю думку буде з`ясовувати.

В цивільному процесі обов`язок з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами покладено на суд.

При цьому, чинне законодавство не встановлює одного варіанту, яким чином суд повинен здійснити таке з`ясування.

Водночас, враховуючи право дитини бути вислуханою, одним з основних способів з`ясування думки дитини можна вважати заслухання такої думки як безпосередньо від дитини, так і отримання відповідної інформації через її представника чи законного представника.

Так, у відповідності до положень ст. 45 ЦПК України, під час розгляду справи малолітня або неповнолітня особа має також право безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки.

З`ясування думки дитини у цивільному процесі можна визначити як загальний процес (сукупність дій суду), що спрямовані на реалізацію гарантованого законом права дитини бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх.

При цьому Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Також у постанові ВС від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19 (провадження № 61-5726св20) зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання.

Аналогічна правова позиція також викладена у постанові КЦС ВС від 25 липня 2019 року у справі № 761/15172/17-ц; постанові КЦС ВС від 18 грудня 2018 року у справі № 610/2531/17; постанові КЦС ВС від 23 травня 2018 року у справі № 761/15172/17-ц.

Всі наведені вище факти, як кожен окремо так в сукупності, свідчать проте, що відповідач свідомо ухиляється від покладеного на нього обов`язку по вихованню свого сина, не піклується про фізичний і духовний його розвиток, не надає матеріальної допомоги на його утримання, не проживає разом з ним.

Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.06.2021 року у справі № 466/9380/17.

Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 357/17852/15-ц.

За наведених вище підстав суд прийшов до переконання, що відповідач по справі, в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що є правовою підставою для позбавлення його батьківських прав.

В судовому засіданні встановлено відсутність об`єктивних підстав, які б зумовлювали таку тривалу неналежну поведінку батька по відношенню до свого сина, тому суд приходить до переконання, що інші заходи впливу на відповідача, окрім позбавлення його батьківських прав, будуть недостатніми, а позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати в першу чергу саме інтересам дитини.

Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, які вказують на нехтування батьком своїм батьківським обов`язком, є всі підстави щодо позбавлення відповідача батьківських прав.

Питання щодо можливості позбавлення батьківських прав вирішувалось також Верховним Судом у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 638/1496/17-ц (провадження № 61-35874св18), від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), від 16 червня 2021 року у справі № 315/1279/19 (провадження № 61-3821св21).

У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 296/7848/16-ц (провадження № 61-43695св18) зазначено, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач не намагається змінитися та зробити все від нього залежне для належного виконання батьківських обов`язків, останній свідомо ухиляється від цього, чим створює загрозу для дитини.

Як встановлено та зазначено вище, батько дитини ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з позивачем, з 2017 року по теперішній час з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Не бере жодної участі у вихованні сина, не цікавиться його життям.

Також, не виконує рішення суду та не сплачує аліменти на утримання дитини у зв`язку з чим має заборгованість, про що в матеріалах справи свідчить відповідний розрахунок заборгованості зі спалити аліментів з якого вбачається, що з вересня 2018 року по березень 2019 року ОСОБА_2 не сплачував аліменти, з квітня 2019 року по листопад 2019 року були здійснені оплати з урахуванням заборгованості за попередній період та місяці, а починаючи з грудня 2019 року по січень 2023 року боржником не здійснено жодної сплати.

В свою чергу, позивач ОСОБА_1 , як встановлено в судовому засіданні належним чином піклується про утримання та виховання сина.

Тобто, всі питання щодо здоров`я, навчання, виховання дитини займається та вирішує самостійно лише мати.

Як зазначено вище, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради в рішенні від 25.07.2023 року за № 591, дійшов висновку, що ОСОБА_2 в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина. Позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини.

Такий висновок є докладно обґрунтованим, обставин, які б могли свідчити про те, що такий висновок суперечить інтересам дитини судом не встановлено.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині вимог щодо позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав щодо його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Аналогічна правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 331/8310/15, провадження № 61-4879св20.

Щодо вимог про стягнення пені за прострочення сплати аліментів

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Крім того, стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісячно. Несвоєчасна сплата аліментів передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені).

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.11.2022 у справі № 754/4461/21 (провадження № 61-5660 св 22) у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02.11.2016 у справі № 6-1554цс16, від 16.03.2016 у справі № 6-2589цс15, від 03.02.2016 у справі № 6-1477цс15 та від 16.03.2016 у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

Якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Судом встановлено, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, що останнім не спростовано, тому позивач має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Отже, суд погоджується з наданим розрахунком з боку позивача та з ОСОБА_2 підлягає стягненню неустойка (пеня), нарахована за період з вересня 2018 року по січень 2023 року у розмірі 363 641,14 грн, однак її розмір значно перевищує сукупний розмір заборгованості по аліментам за цей період - 48 820,53 грн.

Згідно ч. 1 ст. 196 СК України, сума пені не може бути більшою ніж 100% заборгованості по аліментам на дитину.

Частиною дев`ятою статті 7 СК України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Встановивши, що розмір неустойки (пені) за спірний період значно перевищує сукупний розмір заборгованості за аліментами, врахувавши загальні засади справедливості та розумності регулювання сімейних відносин, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 196 СК України та стягнути з ОСОБА_2 48 820,53 гривень пеню за прострочення сплати аліментів.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо судового збору

Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, при зверненні позивачем до суду з вищевказаною позовною заявою, остання містила дві вимоги (стягнення пені за прострочення сплати аліментів та позбавлення батьківських прав ).

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 640/21330/18.

Поняття «судовий збір» надане у Законі України «Про судовий збір», відповідно до ст. 1 якого під судовим збором розуміється - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Так, при зверненні до суду з вищевказаною позовною заявою, позивач ОСОБА_1 сплатила судовий збір лише за одну вимогу про позбавлення батьківських прав в розмірі 1 073,60 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи фіскальним чеком від 28.03.2023 року ( а. с. 7 ).

В частині іншої позовної вимоги, позивач була звільнена від сплати судового збору (стягнення пені за прострочення сплати аліментів ).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, з відповідача на косить позивача підлягають стягненню судові витрати понесені останньою при зверненні до суду в розмірі 1 073,60 грн.

Однак, в судовому засіданні під час розгляду справи, позивач ОСОБА_1 понесені нею судові витрати при зверненні до суду просила залишити за нею.

Тому, враховуючи неведене, суд вважає за можливим, судові витрати понесені позивачем при звернені до суду віднести за рахунок останньої.

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» визначено ставки судового збору, розмір яких, з урахуванням прожиткового мінімуму, з 01.01.2023 року становить: позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 1073,60 грн. та не більше 13420 грн.

Як встановлено та зазначено вище, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів в розмірі 48 820,53 грн. є такими, що підлягають задоволенню, а враховуючи те, що позивач стосовно вказаної вимоги була звільнена від сплати судового збору, то враховуючи вимоги ч. 6 ст. 141 ЦПК України, а також Закону України «Про судовий збір», з відповідача ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 гривень.

Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 51 Конституції України, ст. ст. 7, 141, 150, 155, 164, 166, 171, 180, 196 СК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 27, 28, 45, 76, 77, 81, 82, 89, 131, 141, 187, 263-265, 273, 280-289 ЦПК України, п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Законом України «Про охорону дитинства», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України «Про судовий збір», суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про стягнення пені за прострочення сплати аліментів та позбавлення батьківських прав, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів за період з вересня 2018 року по січень 2023 року у розмірі 48 820,53 гривень ( сорок вісім тисяч вісімсот двадцять гривень п`ятдесят три копійки ).

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав щодо його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати понесені ОСОБА_1 при зверненні до суду, залишити за нею.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1 073,60 гривень ( одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок ) судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення ( виклику ) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 , ІНП: НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( остання відома адреса: АДРЕСА_3 );

Третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради ( адреса місцезнаходження: 09107, Київська область, м. Біла Церква, вул. Павла Скоропадського, буд. 8, ).

Повне заочне судове рішення складено 10 листопада 2023 року.

Заочне рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов