УХВАЛА

06 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 204/7588/19

провадження № 61-15356ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків у порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу.

Позов обґрунтовано тим, що 17 березня 2017 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «СК «ВУСО») та Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ «УЛФ-ФІНАНС») укладено договір страхування наземного транспорту № 3-00, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Volvo FMX», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Відповідно до умов договору ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. 06 липня 2018 року приблизно о 23 год 50 хв у м. Дніпро на перехресті пр. Слобожанський - вул. Байкальська мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Тоуоtа Land Cruiser», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Volvo FMX», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу «Volvo FMX», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , було завдано механічних пошкоджень, а власнику автомобіля - матеріального збитку. Відповідно до постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року у справі № 202/5234/18 визнано винним ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у сумі 340,00 грн та постанови від 20 вересня 2018 року у справі № 202/5229/18 визнано винним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у сумі 340,00 грн. Вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини обох учасників ДТП. Власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіля «Volvo FMX», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , звернувся до страховика - ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування за договором № 3-00. Виконуючи взяті на себе зобов`язання по договору страхування, на підставі страхового акту № 07391-02 від 06 серпня 2018 року, ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило власнику пошкодженого автомобіля «Volvo FMX», вартість відновлювального ремонту транспортного засобу у розмірі 299 186,75 грн. Отже, у ОСОБА_1 виникло зобов`язання перед ПрАТ «СК «ВУСО» відшкодувати завдані збитки в розмірі 50 % сплаченого страхового відшкодування страхувальнику останнього. Оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідача як водія транспортного засобу «Тоуоtа Land Cruiser», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/3106068 в ПрАТ «СК «БРОКБІЗНЕС», ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до ПрАТ «СК «БРОКБІЗНЕС», з вимогою про відшкодування збитків в порядку регресу. ПрАТ «СК «БРОКБІЗНЕС» здійснило виплату на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» частини страхового відшкодування (відповідно до ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну на одного потерпілого у розмірі 100 000,00 грн, за вирахуванням франшизи за Полісом у розмірі 510,00 грн) в розмірі 99 490,00 грн. Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням склала: 50 103,38 грн.

11 липня 2019 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_2 укладено договір № 11/07/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор (Позивач) отримує право вимоги відшкодування, у порядку регресу, збитків завданих Первісному кредитору по договорам -страхування, перелік яких наведений у додатку № 1 до договору. У тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором № 3-00 від 17 березня 2017 року. Отже, до ФОП ОСОБА_2 перейшло право вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 вищевказаної суми боргу у розмірі 50 103,38 грн. З метою досудового врегулювання спору, ОСОБА_1 направлено вимогу про відшкодування збитків у порядку регресу. ОСОБА_1 заборгованість не погасив, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовною заявою. На підставі викладеного, ФОП ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь завдані збитки у порядку регресу у розмірі 50 103,38 грн, судові витрати покласти на відповідача у розмірі 768,40 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн покласти на відповідача.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 завдані збитки в порядку регресу у сумі 50 103,38 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з розглядом справи у сумі 10 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 судовий збір у сумі 768,40 грн.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2023 року залишено без задоволення заяву представника відповідача ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення суду від 04 березня 2020 року у цивільній справі № 204/7588/19 за позовною заявою ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2020 року задоволено частково. Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 збитки у порядку суброгації у розмірі 50 103,38 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн, судовий збір у розмірі 768,40 грн.

ОСОБА_1 , в особі свого представника - адвоката Романцова М. В. у жовтні 2023 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову в яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2023 року становить 2 684,00 грн.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Таким чином, ціна позову у цій справі (50 103,38 грн) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 100 = 268 400,00 грн).

Касаційна скарга містить посилання на те, що судове рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Доводи заявника не свідчать про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій щодо оцінки доказів, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга не містить належного обґрунтування наявності підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для перегляду малозначної справи судом касаційної інстанції.

Щодо доводів заявника про те, що справа має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа має для нього виняткове значення, а сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Касаційна скарга не містить інших посилань на винятки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків не встановив, заявник їх наявність не обґрунтував.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків у порядку регресу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак