УХВАЛА

07 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 345/596/22

провадження № 61-9799св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Івано-Франківській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року в складі судді Юрчака Л. Б. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 травня 2023 року в складі колегії суддів Луганської В. М., Баркова В. М., Девляшевського В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позову та судових рішень судів попередніх інстанцій

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину та свідоцтва недійсними, застосування наслідків недійсності правочину, поділ майна подружжя та зобов`язання вчинити дії.

Позов мотивував тим, що з 09 грудня 2011 року до 23 червня 2021 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого 26 жовтня 2018 року вони придбали автомобіль Toyota Rav4, 2006 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя.

Вказував, що 27 травня 2020 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_2 без його згоди на підставі договору купівлі-продажу №2642/2020/2016091, укладеному у ТСЦ №2642, відчужила належний подружжю транспортний засіб своєму двоюрідному брату ОСОБА_3 . Кошти, отримані за відчуження автомобіля, ОСОБА_2 йому не передавала.

Зазначав, що автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж має здійснюватися за наявності письмової згоди другого з подружжя. З посиланням на частину четверту статті 369 ЦК України зазначав, що правочин з розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень, що може проявлятися, в тому числі, у відсутності згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення такого правочину.

Посилався також на те, що укладений ОСОБА_2 правочин є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків. Акцентував на тому, що відчуження автомобіля здійснене відповідачкою без наміру передати автомобіль у володіння та користування ОСОБА_3 , оскільки після укладення договору купівлі-продажу відповідачка продовжує фактично ним користуватись.

Уважав, що оспорюваний правочин із наведених підстав підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину та проведення поділу транспортного засобу між колишнім подружжям. Наполягав на тому, що оскільки за весь період шлюбу ОСОБА_2 не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, а всі зароблені нею кошти витрачала на власні потреби, то справедливим буде поділ автомобіля з визнанням за позивачем 2/3 часток, а відповідачкою - 1/3 частки у праві спільної власності на транспортний засіб.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №2642/2020/2016091 від 27 травня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у ТСЦ № 2642;

- застосувати наслідки недійсності правочину;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на автомобіль марки Toyota Rav4 з об`ємом двигуна 1998 см?, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 ;

- визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу Toyota Rav4 з об`ємом двигуна 1998 см?, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , видане ТСЦ МВС №2462 на ім`я ОСОБА_3 ;

- визнати власниками зазначеного транспортного засобу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- здійснити поділ транспортного засобу з виділенням ОСОБА_1 2/3 часток, а ОСОБА_2 - 1/3 частки в праві спільної власності;

- зобов`язати ОСОБА_2 передати транспортний засіб ОСОБА_1 ;

- зобов`язати регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Івано-Франківській області зареєструвати через структурний підрозділ ТСЦ №2642 автомобіль Toyota Rav4 з об`ємом двигуна 1998 см?, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 за ОСОБА_1 та видати йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, зазначивши у графі «Особливі відмітки» свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу відомості про ОСОБА_2 як іншого співвласника транспортного засобу.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_1 не надав суду беззаперечних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як сторони оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля при його укладенні діяли недобросовісно, зокрема, що ОСОБА_3 знав чи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Щодо вимог про здійснення поділу спільного майна з визначенням часток кожного з подружжя в праві спільної власності, то місцевий суд уважав, що ОСОБА_1 невірно обрав спосіб захисту порушеного права, адже визнання за позивачем права на частку в праві спільної власності не забезпечить поновлення порушеного права. На переконання суду, ефективним способом захисту порушеного права позивача в спірних правовідносинах є пред`явлення позову про отримання грошової компенсації за належну йому частку в праві спільної власності на транспортний засіб як неподільну річ, відчужену без його згоди. У задоволенні інших позовних вимог суд першої інстанції відмовив з огляду на їх похідний від вирішення вимоги про визнання правочину недійсним характер.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року змінено з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про недоведеність обставини недобросовісності сторін оспорюваного правочину та про обрання позивачем неефективного способу захисту.

Оскільки суд першої інстанції при розгляді справи не звернув увагу на те, що однією з підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним позивач визначив статтю 234 ЦК України (фіктивність договору), апеляційний суд доповнив мотивувальну частину рішення місцевого суду відомостями про відхилення доводів ОСОБА_1 щодо фіктивності відчуження відповідачкою транспортного засобу.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 відчужила спірний автомобіль 27 травня 2020 року і цього ж дня право власності на автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_3 . З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу транспортного засобу був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Доводи позивача про те, що після укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу ОСОБА_2 фактично залишилася його власником, оскільки відчужила автомобіль своєму двоюрідному брату та продовжила ним користуватися, суд апеляційної інстанції відхилив з посиланням на те, що факт користування відповідачкою автомобілем після його відчуження не є доказом фіктивності правочину, а позивач у судовому засіданні не довів, що умисел відповідачів при укладенні оспорюваного договору не був направлений на створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Колегія суддів апеляційного суду також зазначила, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги подані позивачем технічні аудіозаписи судових засідань в справах № 344/5007/21 та № 344/17186/21, в яких ОСОБА_3 давав показання як свідок, оскільки при розгляді цієї справи позивач не заявляв клопотання про допит ОСОБА_3 як свідка. Натомість положеннями статті 233 ЦПК України передбачено, що показання свідка можуть бути оголошені в судовому засіданні лише в тому випадку, якщо участь таких свідків у новому судовому засіданні є неможливою.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 травня 2023 року, в якій з посиланням на порушення судами норм процесуального права просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі № 905/2382/17, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 25 червня 2020 року у справі № 924/233/18, від 25 серпня 2020 року у справі № 553/1268/15, від 31 березня 2021 року у справі № 635/9574/18.

Крім того, у касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме зазначено, що суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частина третя статті 411 ЦПК України) та необґрунтовано відхилили його клопотання про дослідження (огляд) доказів (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

У касаційній скарзі позивач указує, що суди при розгляді справи не застосували стандарт доказування «баланс ймовірностей», за яким перевага надається більш вагомим доказам. Переконаний, що відповідачі не надали доказів на спростування обставин, викладених ним у позовній заяві. Акцентує на тому, що суди не дослідили подані ним аудіозаписи судових засідань усправах № 344/5007/21 та № 344/17186/21, які підтверджують факт обізнаності ОСОБА_3 як близького родича ОСОБА_2 з тим, що придбаний ним транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і ОСОБА_2 не отримала згоду позивача на його відчуження. Зазначає, що відповідачка в судових засіданнях неодноразово підтверджувала, що транспортний засіб залишається в її користуванні.

У липні 2023 року ОСОБА_3 та регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Івано-Франківській області подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

ОСОБА_3 відзив мотивував тим, що суди зробили правильний висновок про відсутність доказів на підтвердження тієї обставини, що сторони оспорюваного правочину діяли недобросовісно. Вказує, що після укладення договору купівлі-продажу автомобіля він набув право власності на це майно, що включає права володіння, користування та розпорядження ним, тому надання дозволу ОСОБА_2 на разове користування спірним транспортним засобом не свідчить про фіктивність укладеного правочину. Зазначає, що суди також обґрунтовано вважали, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права.

Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Івано-Франківській області відзив мотивував тим, що на момент проведення перереєстрації транспортного засобу відомості про ОСОБА_1 як співвласника автомобіля в центрі були відсутні, а тому дії відповідача з перереєстрації транспортного засобу за ОСОБА_3 відповідали вимогам закону.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 травня 2023 року в цій справі та витребувано її матеріали.

У липні 2023 року справа № 345/596/22 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною п`ятою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 389, 394, 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, застосування наслідків недійсності правочину, поділу спільного майна подружжя з виділенням часток, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію, зобов`язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 травня 2023 року призначити до судового розгляду на 15 листопада 2023 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний