Дата документу 31.10.2023
Справа № 334/8414/19
Провадження № 2/334/80/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., за участю секретаря Александрової А.С., за участю представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представників відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корицький Євгеній Давидович про визнання заповіту недійсним

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_5 звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжжя з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_8 03 червня 2019 року, який посвідчений Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корицьким Є.Д.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була її племінницею (донька рідної сестри).

Відповідно до статті 1263 ЦК України позивач є спадкоємицею III черги, спадкоємці І та II черги відсутні.

Під час оформлення спадщини, стало відомо, що 03 червня 2019 року незадовго до смерті племінниця уклала заповіт, яким заповіла ОСОБА_6 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 та ОСОБА_7 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 .

Позивач зазначає, що племінниця не збиралася складати заповіт та сильно хворіла. У неї було виявлено крупну пухлину головного мозку від якої вона і померла.

Вважає, що внаслідок такої хвороби й тяжкого стану на час укладання заповіту вона не була здатна належним чином керувати своїми діями.

Представники відповідачів вважають позовну заяву ОСОБА_5 не обґрунтованою та такою,що не відповідає нормам Закону, оскільки відсутні докази, які підтверджують обставини, вказані у позовній заяві. Відсутні докази, які свідчили би про те, що під час укладання заповіту, ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій. Просили суд відмовити позивачу у позові.

Під час проведення підготовчого судового засідання представником позивача було заявлено клопотання про призначення по даній справі посмертної судової психолого-психіатричну експертизи, мотивуючи його тим, що на момент його укладання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 тяжко хворіла внаслідок пухлини головного мозку, що підтверджується наданою до позову медичною документацією, то для встановлення об єктивпої істини та дієздатності заповідачки, потрібні спеціальні знання.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 01 липня 2021 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу та зупинено провадження у справі на період її проведення.

17 листопада 2021 року до суду надійшов висновок експерта № 443 разом з матеріалами цивільної справи.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 18 листопада 2021 року провадження у вищевказаній справі було відновлено.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 адвокат Євсеєнко В.В. заявив клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою суду від 19.06.2022 року по справі призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Київському міському центру судово - психіатричних експертиз.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 10.08.2022 року ухвала суду від 19.06.2022 року скасовано, а справа направлена для продовження розгляду.

У судовому засіданні 09.01.2023 року, представником відповідача подано ряд клопотань, зокрема: про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою суду від 09.01.2023 року клопотання представника відповідача адвоката Євсеєнко В.В. про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корицький Євгеній Давидович про визнання заповіту недійсним було задоволено. Призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Державній установі «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». На вирішення експерту поставлені питання: Чи здатною була ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням стану здоров`я, повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізувати своїми діями під час укладання заповіту 03.06.2019? Чи здатна була ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням стану здоров`я, усвідомлювати і якою мірою, фактичний зміст власних дій під час укладання заповіту 03.06.2019? Чи здатна була ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням стану здоров`я, повною мірою прогнозувати наслідки власних дій під час укладання заповіту 03.06.2019? Чи здатна була ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням стану здоров`я, повною мірою усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації та усвідомлено реалізовувати його під час укладання заповіту 03.06.2019? Чи могло виявлене ураження правої гемісфери великого мозку неопластичного генезу (астроцитома?), крововилив в неопластичний субстрат, дислокаційна гідроцефалія, поліфікальна ішемічна лейкоенцефалопатія, атрофічний процес великого мозку та мозочку, неспроможність діафрагми турецького сідла вплинути на її здатність розуміти значення своїх дій під час підписання (написання) заповіту 03.06.2019?

25.04.2023 року. до суду надійшов висновок експерта № 198 від 06.03.2023 року разом з матеріалами цивільної справи.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 25 квітня 2023 року провадження у вищевказаній справі було відновлено.

У судовому засіданні представники позивача наполягала на фактах, викладених у позовній заяві та просила суд задовольнити позов у повному обсязі.

Додатково, звернула увагу та зазначала, що у повторній експертизі, яка була призначена судом, відсутнє будь-яке обґрунтування різності позицій та мотивів протилежних висновків попередньої експертизи при однаковому діагнозі. Також, представник наголошував, що висновки первинної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи №443 від 04.10.2021 року були комісійними та комплексними, бо до їх складання було залучено 3 (три) судово-психіатричних експерта та судовий експерт-психолог. Повторна експертиза була вужча і до її проведення психолога залучено не було, тому на її думку не можна брати до уваги висновки повторної експертизи при ухваленні рішення.

Також, представник позивача просила суд визнати амбулаторну карту ОСОБА_8 недопустимим доказом по даній справі, оскільки він був долучений судом у супереч вимогам ст.. 83 ЦПК України, тому є недопустимим та має бути виключеним з переліку доказів по справі.

Представники відповідачів просили суд відмовити у позові ОСОБА_5 та доводили, що ОСОБА_8 , з урахуванням її стану здоров`я, була здатна усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними. Могла усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації та усвідомлено реалізовувати його під час укладення заповіту. ЇЇ хвороба ніяким чином не вплинула на здатність ОСОБА_8 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання заповіту.

На думку представників відповідачів, волевиявлення ОСОБА_8 крім письмових доказів підтверджено показами свідків та поясненнями приватного нотаріуса Корицького Є.Д., який посвідчував спірний заповіт.

Приватний нотаріус Корицький Є.Д. був допитаний у судовому засіданні у якості третьої особи. Він пояснив, що 03 червня 2019 року до нього у нотаріальну контору прийшла жінка, яка йому здавалася знайомою на обличчя, але прізвища її він не знав. Вона пояснила, що бажає скласти заповіт. Він поспілкувався з нею наодинці. Для встановлення дієздатності особи, яка бажає скласти заповіт, він задає стандартні питання. ОСОБА_8 відповідала на усі питання усвідомлено, про її хворобу він нічого не знав, оскільки сумніву в її дієздатності у нього не виникало. ОСОБА_8 чітко виявляла свою волю щодо розпорядження майном.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після її смерті залишилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 1263 ЦК України позивач ОСОБА_5 є спадкоємицею III черги, спадкоємці І та II черги відсутні.

Під час оформлення спадщини, позивачу стало відомо, що 03 червня 2019 року незадовго до смерті ОСОБА_8 , остання уклала заповіт, яким заповіла ОСОБА_6 відповідачу по справі, належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 та ОСОБА_7 - другому відповідачу по справі, належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 .

Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Позивач просить визнати заповіт, складений 03 червня 2019 року недійсним, вказуючи на те, що ОСОБА_8 знаходилася у такому стані, який призводить до дефектів у формуванні його внутрішньої волі та його справжнього волевиявлення, фактично вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

На підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Саме до такого висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 17 серпня 2012 року та 19 березня 2014 року.

Під час розгляду справи, суд не встановив факту неспроможності ОСОБА_8 в момент укладення оспореного заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " передбачено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається з наданої медичної карти стаціонарного хворого №1554, ОСОБА_8 знаходилася в Запорізькій міській багатопрофільній клінічній лікарні №9 у неврологічному відділенні з 27.05.2019р. по 03.06.2019р. Під час госпіталізації скарг не виказувала, загальний стан середньої тяжкості, перебувала у свідомості (сомнолентна), загальмована, орієнтована. Інструкції виконувала, на питання відповідала.

У щоденниковому запису від 29.05.2019р. лікуючим лікарем відмічено: «стан хворої стабільно важкий; активних скарг не виказує із-за некритичного відношення до свого здоров`я...у свідомості, загальмована, орієнтована. 31.05.2019р. відмічено стан хворої з позитивною динамікою. Хвора активізована. Сидить з допомогою родичів. У свідомості; контактна, орієнтована». 03.06.2019р. була оглянута завідуючим відділенням: «пацієнтка закінчила курс лікування». В результаті проведеної терапії стан не значно покращився. Хвора у свідомості, контактна, орієнтовна в місці, часі та особистості. Зберігається слабкість лівих кінцівок. В неврологічному статусі: у свідомості, контактна, орієнтована. Інструкції виконує, на питання відповідає. 03.06.2019р. була виписана з відділення з діагнозом: «вогнищеве ураження правої гемісфери головного мозку неопластичного ґенезу, крововилив в неопластичний субстрат, дислокаційна гідроцефалія, лівосторонній геміпарез».

Таким чином, на день підписання заповіту у ОСОБА_8 не констатувалося будь-яких тяжких порушень з боку психіки - в неї не відмічалося порушення свідомості, наявності вираженого інтелектуально-мнестичного зниження, будь-якої продуктивної психопатологічної симптоматики. Згідно подальших записів в медичній карті амбулаторного хворого, у ОСОБА_8 з моменту підписання заповіту і майже до моменту смерті також не відмічалося будь-яких значно виражених порушень з боку психіки - вона висловлювала скарги церебрастенічного характеру, а саме: на головний біль, загальну слабкість, «недомагання», сонливість.

Відповідно до висновку судово-психітричного експерта № 198 від 06.03.2023 року ОСОБА_8 на час укладання заповіту (03.06.2019р.) страждала на Органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад (згідно з МКХ-10: Т 06.6). За своїм психічним станом на той період вона була здатна усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними. ОСОБА_8 , з урахуванням стану здоров`я, під час укладання заповіту (03.06.2019р.) була здатна усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними. ОСОБА_8 під час укладання заповіту (03.06.2019р.) була здатна повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Могла прогнозувати наслідки власних дій під час укладання заповіту. ОСОБА_8 , з урахуванням стану здоров`я, була здатна усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними. Могла усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації та усвідомлено реалізовувати його під час укладення заповіту. Виявлене ураження правої гемісфери великого мозку неопластичного генезу (астроцитома), крововилив в неопластичний субстрат, дислокаційна гідроцефалія, поліфокальна ішемічна лейкоенцефалопатія, атрофічний процес великого мозку та мозочку, неспроможність діафрагми турецького сідла, ніяким чином не вплинув на здатність ОСОБА_8 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання заповіту (03.06.2019р.).

Суд не прийняв до уваги висновок первинної експертизи №443 від 04.10.2021 року, оскільки експертами не вказано згідно яких методик вони проводили експертизу, а також чим вони керувались відхиляючи ті чи інші докази, або навпаки надаючи перевагу тим чи іншим доказам із наявних у матеріалах справи.

Так експертом не взято до уваги відмітки лікуючого лікаря або огляд проведений заввіділення від 03 червня 2019, в якому зазначено, що: «пацієнтка закінчила курс лікування, в результаті проведеної терапії стан незначно покращився: хвора у свідомості, контактна, орієнтовна в місті, часі та особистості зберігається слабкість лівих кінцівок.

Експерти у своєму висновку залишили позо увагою інформацію з медичних карток, свідчення нотаріуса ОСОБА_9 , а посилалися на загальний діагноз померлої, тому дійшла висновку, що ОСОБА_8 , 1952 р.н. під час підписання заповіту 03.06.20219 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічного емоційно-нестійкого (астенічного) розладу помірно-виваженого ступеню, а тому підчас підписання заповіту психічний ступінь розладів був такий, що істотно впливав на її здатність розуміти значення своїх дій.

Крім того, із доданого до експертизи супровідного листа випливає, що під час проведення експертизи експерти використовували матеріали справи № 334/8414/19, медичні карти стаціонарного хворого № 4087 КУ «6 МЛК» та № 1554 КЗ «ЗМБКЛ», копії КТ- обстеження головного мозку від 24 травня 2019. Тобто вбачається, що в процесі проведення експертизи не було використано та досліджено медичну карту амбулаторного хворого ОСОБА_8 в якій відмічався сімейним лікарем стан останньої після виписки із лікарні 03 червня 2019.

Відповідно до п. 4.12 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5). У вступній частині висновку експерта зазначаються: нормативні акти, методики, рекомендована науково-технічна та довідкова література з Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, що використовується під час проведення судових експертиз, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 30 липня 2010 року № 1722/5, інші інформаційні джерела, які використовувались експертом при вирішенні поставлених питань, за правилами бібліографічного опису, із зазначенням реєстраційних кодів методик проведення судових експертиз з Реєстру методик проведення судових експертиз, який ведеться відповідно до Порядку ведення Реєстру методик проведення судових експертиз, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02 жовтня 2008 року № 1666/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 жовтня 2008 року за № 924/15615. З наданого висновку первинної експертизи №443 від 04.10.2021 року вищевказані правила проведення судових експертиз та експертних досліджень не зазначені.

У судовому засіданні були допитані низка свідків.

Згідно показів свідка ОСОБА_10 : ОСОБА_8 була двоюрідною сестрою її чоловіка. Після виписки її з лікарні, усі відвідували хвору, але вона ніяк не реагувала, дивилася в стелю. У лікарні дізналася, що у неї пухлина головного мозку. Після переведення її в 9-ту лікарню вона вже не відкривала очі, нічого не казала. ЇЇ поїли йогуртом через соломинку, коли міняла памперси, вона ніяк не реагувала, у неї з`являлися пролежні, вона не читала, не писала, не сиділа, не ходила та взагалі спала. ОСОБА_8 була лежачою, за нею доглядали доглядальниці. Ніякої динаміки в її стані не було - очі постійно дивилися в стелю або вона спала. Про заповіт ОСОБА_8 нічого не розповіла.

Свідок ОСОБА_11 пояснювала суду, що працює у 9-тій лікарні медсестрою. Вона бачила, коли ОСОБА_8 поступила до лікарні. Вона була неадекватною її не могли навіть погодувати. Під час виписки її переносили на лежачій каталці. ЇЇ неадекватність проявлялася у тому, що вона була лежачою та нікого не впізнавала.

Свідок ОСОБА_12 пояснювала суду, що ОСОБА_8 була її родичкою, відносини у них були дружніми. Коли вона лежала у лікарні, то її відвідувала.

Свідок також пояснювала, що перед випискою ОСОБА_8 сама не сиділа її підпирали подушками, так було легше її нагодувати. Після виписки вона її не провідувала, а коли дзвонила, то з нею неможливо було розмовляти, оскільки розмовляла вона погано, що неможливо було зрозуміти; на питання не відповідала, годували її з ложечки. Руки в неї не піднімалися, права сторона зовсім не ворушилася.

Згідно показів свідка ОСОБА_13 він знав ОСОБА_8 майже 10 років. У неї не було дітей. Після смерті її співмешканця, вона змінилася: схудла, могла пройти повз та не поздоровкатися. Він бачив, коли її привезли з лікарні, вона лежала на ношах, її майже не впізнав.

Свідок ОСОБА_14 пояснювала суду, що зі ОСОБА_8 знайома з 2000р. Вона відвідувала її у 6-тій та у 9 тій лікарні. ОСОБА_8 весь час лежала, нікого не впізнавала, на відвідувачів не реагувала.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснювала, що працювала у ОСОБА_8 доглядальницею з початку червня. У неї не працювала ліва рука, нога, але вона була у здоровому розумі - сама дзвонила по телефону, з нами спілкувалася, до неї приходили родичі.

Свідок також пояснювала, що ОСОБА_16 ( позивачка) постійно просила у ОСОБА_8 вибачення за якісь гроші, а ОСОБА_8 їй казала: «Бог простить». Продукти, памперси приносила ОСОБА_17 . Зі ОСОБА_8 вона постійно розмовляла - вона розповідала про своє життя, а та їй про своє. Про заповіт вона розповідала, сказала, що зробила заповіт на ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , а на родичів вона не бажала робити заповіт бо була на них ображена.

Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_8 була співмешканкою її рідного брата, вони прожили разом 25 років. Брат помер у 2018році. ОСОБА_8 доглядала за ним. Про свою хворобу вона сама їй розповіла. Часто її відвідувала у 6-тій та 9-тій лікарні. Вона її впізнавала, розмовляла дуже тихо. Після виписки з 9-тої лікарні , вона приїхала до неї додому, ОСОБА_8 була дуже засмучена та навіть плакала, розповіла, що її родичі дуже її образили, вони забрали гроші, золото, але потім коштовності та частину грошей повернули. Після цього вона написала заповіт, віддала його ОСОБА_17 та сказала, що про його зміст дізнаються після її смерті, «бо родичі не дадуть мені спокійно померти». Після смерті ОСОБА_8 дізналася, що свої квартири вона написала на хрещеного сина та онука ОСОБА_17 , вона завжди про них добре відгукувалася.

Згідно показів свідка ОСОБА_20 . ОСОБА_8 була дружиною її працівника. Вона більш спілкувалася з нею по телефону. Відвідувала її в лікарні та одного разу вдома, коли потрапили на сімейний скандал. ОСОБА_8 повідомила, що в неї пропали гроші та документи на квартиру, а доступ до квартири мали лише ОСОБА_21 її тітка та донька ОСОБА_22 . Начебто частину грошових коштів їй ОСОБА_23 повернула, а решту сказали, що витратили на лікування.

Згідно показів свідка ОСОБА_24 у травні 2019р. Їй подзвонила ОСОБА_25 та повідомила, що у ОСОБА_8 інсульт та пухлина мозку. Під час виписки ОСОБА_8 вона була поряд з нею. ЇЇ чоловік та син допомагали перенести її в машину. ОСОБА_8 була адекватною. Додому її занесли на ношах, переклали на ліжко, потім ми для неї в прокаті взяли інвалідний візок. Згодом прийшла ОСОБА_16 позивачка, принесла гроші, коштовності та розповіла ОСОБА_8 куди та скільки витратила. Під час розмови ОСОБА_8 з тіткою, вона поїхала за візком, а коли повернулася, побачила сварку. ОСОБА_8 була дуже ображена, що грошових коштів, які вона залишила, не вистачало. Вона дуже посварилася з тіткою, а коли тітка пішла, ОСОБА_8 попросила її відвести до нотаріуса для складання заповіту. До нотаріуса вони поїхали разом з ОСОБА_26 . У прийомній нотаріуса вони залишилися, а нотаріус спілкувався з ОСОБА_27 наодинці.

Як вбачається з показів свідка ОСОБА_28 . ОСОБА_8 - хрещена мати її сина. Спілкувалися з нею часто. Після того, як ОСОБА_8 потрапила до лікарні, часто її відвідувала. Вона була слабою але контактною. Розмовляли з нею по телефону. В день виписки її з 9-тої лікарні, ОСОБА_8 їй зателефонувала та повідомила про виписку. Вони домовилися за машину швидкої допомогти, щоб її перевезти. ОСОБА_8 привезли додому та стан її самопочуття був адекватний та нормальний. Згодом, коли до дому приїхала її тітка ОСОБА_5 сталася сварка з приводу надмірно витрачених грошей, з боку родичів. ОСОБА_8 була обурена такою поведінкою родичів. Після того, ОСОБА_29 сказала, що бажає підти до нотаріуса для складання заповіту. До нотаріуса вони поїхали разом з ОСОБА_30 . У прийомній нотаріуса вони залишилися, а нотаріус спілкувався з ОСОБА_27 наодинці.

У судовому засіданні допитана свідок ОСОБА_31 , як абула сімейним лікарем померлої та повідомила, що ОСОБА_8 була слабкою за фізичним станом, але впізнавала усіх, була контактна. Вона розуміла свої дії та свої потреби, тобто була повністю в адекватному стані.

Отже, допитаніув судових засіданнях свідки дають протиречиві покази відносно психічного стану ОСОБА_8 .

Так, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_32 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_33 зазначають, що ОСОБА_8 була у важкому стані, не читала, не писала, нікого не впізнавала, не спілкувалася; в неї відмічалося значно виражене зниження пам`яті, була пасивна, ніяк не реагувала на оточуючих.

Однак, покази даної групи свідків протирічать даним, які містяться в наданій медичній документації про відсутність у ОСОБА_8 будь-яких значно виражених психічних порушень. В той же час свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_24 , ОСОБА_28 , ОСОБА_9 та ОСОБА_31 (сімейний лікар) зазначають, що ОСОБА_8 була всебічно орієнтована, всіх впізнавала, спілкувалася, сперечалася з людьми, які без її дозволу самовільно взяли гроші з квартири, висловлювала наміри написати заповіт на дорогих їй людей. Покази даної групи свідків цілком корелюють з наданими медичними даними про відсутність у ОСОБА_8 в період підписання заповіту будь-яких значно виражених порушень психічної сфери.

Отже, при ухваленні рішення, суд керувався медичними документами ОСОБА_8 , зокрема отриманих під час її виписки з 9-тої лікарні. Та поясненнями нотаріуса ОСОБА_9 , який посвідчував заповіт та розуміє як фахівець наслідки посвідчення.

Слід звернути увагу на те, що не будь-яка хвороба головного мозку може призводити або свідчити про психічний розлад людини.

Позивач не надав доказів того, що померла лікувалась в психіатричному закладі чи перебувала на обліку чи під спостереженням психіатра, чи наявні будь- які інші обставини, які б могли свідчити про наявність такого розладу.

Як обставини такого роду виступають насамперед дані, згідно яким такий суб`єкт в минулому вже обстежувався психіатром і той діагностував психічний розлад. Це можуть бути відомості, що особа знаходилась раніше під спостереженням психіатра, або що особа госпіталізувалася й лікувалася в психіатричній лікарні, перебувала на примусовому психіатричному лікуванні, або мали місце прояви психічного розладу, розуміння хворобливого характеру яких не вимагає навіть медичних знань.

Виходячи з виписного епікризу ОСОБА_8 була виписана з лікарні 03 червня 2019 року, при цьому в лікувальних рекомендаціях не вказана необхідність спостереження у психіатра.

Згідно виписки з медичної картки стаціонарного хворого вбачається, що лікуючим лікарем не було запрошено для консультації лікаря - психіатра, а отже при обстеженні ним не було виявлено ознаки психічного захворювання чи порушення, оскільки в такому випадку необхідна консультація психіатра, якої не було застосовано.

В матеріалах справи є висновок повторної судово-психіатричної експертизи від 06.03.2023 року, зроблений Державною установою «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», відповідно до якого: ОСОБА_8 на час укладання заповіту страждала на органічний емоційно-лабільний розлад, при цьому за своїм психічним станом на той період була здатна усвідомлювати значення своїх дій та могла ними керувати, могла прогнозувати наслідки власних дій, приймати рішення адекватне ситуації та усвідомлено реалізовувати його, а виявлене ураження правої гемісфери головного мозку жодним чином не впливала на здатність Столітенко усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання заповіту.

Аналізуючи, усе вищезазначено, суд вбачає таке.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, але у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.

У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

При цьому підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише встановлення абсолютної неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, суд робить висновок про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту, з огляду на відсутність доказів, що підтверджують абсолютну неспроможність спадкодавця ОСОБА_8 у момент складання і підписання нею заповіту усвідомлювати значення своїх дій та неможливість керувати ними.

Таким чином, відсутні правові підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачем не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій. Сам по собі факт наявності у заповідача хвороби головного мозку не є безумовною підставою для визнання заповіту недійсним.

Більш того, у судовому ззасіданні не було встановлено факту наявності у заповідача психічної хвороби.

З огляду на викладене, підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому, на виконання вимог п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та процесуальним правам сторін.

Стороною позивача суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які вони посилаються в позовній заяві, як на підставу своїх вимог, а тому цивільний позов ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, задоволенню не підлягає за його недоведеністю.

Керуючись ст., ст. 4, 10, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 133, 258, 263, 264, 265, 267, 268 ЦПК України, у відповідності до ст. 203, 225, 1233, 1235, 1247, 1257 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними ", суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корицький Євгеній Давидович про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду в 30-денний строк з дня складання повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду буде складений та проголошений 06 листопада 2023 року.

Суддя Н.Ю.Козлова