Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.11.2023 Справа №607/12200/23

Провадження № 2/607/2615/2023

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Кунець Н.Р.

за участі секретаря судового засідання Ковбасюк М.В.

представника позивача адвоката Попко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Попко Ольга Володимирівна до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Попко О.В. звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 31.10.2022 між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кошти від ОСОБА_1 у розмірі 19 600 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.02.2023. Підтвердженням чого є письмова розписка складена і підписана особисто ОСОБА_2 . Разом з тим, відповідач уникає виконання зобов`язання та на день складання позовної заяви, повернув лише кошти у розмірі 3000 доларів США. Водночас, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами повернути решту грошових коштів, проте відповідач ігнорує усі звернення та почав уникати зустрічей з ним та телефонних розмов. На підставі викладеного, з врахуванням ст. 625 ЦК України, позивач просить суд, стягнути з ОСОБА_2 в його користь борг за розпискою від 31.10.2022 у розмірі 16 600 доларів США, а також 3% річних з простроченої суми за період з 02.02.2023 по 23.06.2023 у розмірі 193,74 долари США.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.08.2023 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Попко О.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, з приводу ухвалення заочного рішення не заперечила. Додатково зазначила, що докази понесених позивачем судових витрат на правову допомогу, будуть подані протягом п`яти днів з дня винесення рішення суду. Також представник позивача надала суду оригінал боргової розписки, який долучений судом до матеріалів даної цивільної справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча про день та час слухання справи був неодноразово повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Окрім цього, відповідач також повідомлявся, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб сайті судової влади України. Відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не подавав.

Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подавав, тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення, оскільки проти заочного розгляду справи не заперечувала представник позивача.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку:

Судом встановлено, що 31.10.2022 ОСОБА_2 власноручно написав боргову розписку, відповідно до якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в борг грошову суму в розмірі 19 600 доларів США готівкою, які зобов`язався повернути до 01.02.2023.

На звороті вказаної боргової розписки від 31.10.2022 наявні відомості про часткове повернення ОСОБА_2 боргу ОСОБА_1 зокрема: 06.02.2023 у розмірі 1000 доларів США; 18.02.2023 у розмірі 500 доларів США; 10.03.2023 у розмірі 500 доларів США; 23.04.2023 у розмірі доларів США.

Оригінал вказаної боргової розписки від 31.10.2022 наявний у позивача, був оглянутий судом у судовому засіданні та долучений судом до матеріалів даної цивільної справи.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частини 1, 2 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином суд вважає доведеним укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики від 31.10.2022, за умовами якого позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позичальникові ОСОБА_2 кошти у сумі 19 600 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів до 01.02.2023, а також факт виконання позивачем свого зобов`язання за цим договором позики та передача позивачем і отримання відповідачем коштів у сумі 19 600 доларів США.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц викладений правовий висновок, відповідно до якого відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

При цьому згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Системний аналіз зазначених вище положень закону та судової практики дає підстави дійти висновку, що у разі передачі у позику грошових коштів у національній валюті та визначення умовами договору, що така позика має бути повернута у валютному еквіваленті до позиченої суми коштів, зобов`язання за договором вважається виконаним після повернення позичальником позикодавцеві грошових коштів саме у валютному еквіваленті, визначеному сторонами у договорі.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги відсутність доказів визнання недійсними умов договору щодо повернення позики у доларах США, суд вважає доведеним позивачем та неспростованим відповідачем обов`язок останнього сплатити позивачеві на виконання договору позики від 31.10.2022 грошові кошти у сумі 19 600 доларів США.

Також статтею 545 ЦК України, визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Із звороту боргової розписки від 31.10.2022 судом встановлено та стверджувалося позивачем, що відповідач ОСОБА_2 частково погасив наявну у нього заборгованість сплативши ОСОБА_1 кошти у розмірі 3000 доларів США.

Разом з тим у повному обсязі свої зобов`язання за договором позики від 31.10.2022 відповідач ОСОБА_2 не виконав та суму позики позивачеві не повернув, у зв`язку із чим у нього наявна заборгованість перед ОСОБА_1 у розмірі 16 600 доларів США, що підтверджується наявністю оригіналу боргової розписки у позивача.

Стаття 525 ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 527, ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у строк (термін), встановлений у зобов`язанні. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відтак, враховуючи, що фактично отримані відповідачем ОСОБА_2 кошти в добровільному порядку у розмірі та строк встановлені договором позики ОСОБА_1 не повернуті, що свідчить про порушення його прав, суд приходить до висновку, що майнові права позивача підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 31.10.2022 у розмірі 16 600 доларів США.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився та доказів на спростування доводів позивача не надав.

З приводу вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 552, ч. 2 ст. 625 ЦК України, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Так, згідно із розрахунком 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання відповідача ОСОБА_2 за борговою розпискою від 31.10.2022, наданого позивачем, сума 3% річних від простроченої суми за період з 02.02.2023 по 23.06.2023 становить 193,74 доларів США.

Разом з тим, 24.02.2022 Указом Президента України№ 64/2022«Про введення воєнного станув Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022, який продовжувався Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 171.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, № 254/2023 ід 01.05.2023, він діє і дотепер.

Відповідно до Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40 - 44, ст. 356) доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Враховуючи те, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем ОСОБА_2 зі сплати позики виникло у період дії в Україні воєнного стану, суд вважає, що з відповідача не підлягають стягненню 3% річних за період 02.02.2023 по 23.06.2023, а тому, в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає до задоволення частково шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 31.10.2022 в розмірі 16 600 доларів США.

Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 було заявлено позовні вимоги загальною сумою 16 793,74 доларів США, при зверненні до суду позивачем було сплачено 6 141,50 грн. судового збору.

Відтак, із відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 6018,67 грн, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4-13, 81, 82, 89, 141, 264-265, 273, 274, 279 ЦПК України, ст. 1047- 1049 625 ЦК України, п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України в редакції відповідно до Закону України № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Попко Ольга Володимирівна до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 31.10.2022 в розмірі 16600 (шістнадцять тисяч шістсот) доларів США.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6018 (шість тисяч вісімнадцять) гривень 67 ( шістдесят сім) копійок судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення суду в загальному порядку встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду відповідачем подається протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 07.11.2023.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Головуючий суддяН. Р. Кунець