Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3727/22 Головуючий у 1-й інст. Анциборенко Н. М.
Категорія 68 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Павицької Т.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Кузьменко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/3727/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єктів спільним сумісним майном подружжя та поділ майна подружжя

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3

на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23 травня 2023 року та додаткове рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 червня 2023 року, постановлені під головуванням судді Анциборенко Н.М.

встановив:

У липні 2023 року позивач через свого представника звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Mersedes-Benz Sprinter», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільним сумісним майном подружжя, поділити спільне майно подружжя, а саме: визнати за кожною із сторін право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , залишивши автомобіль «Mersedes-Benz Sprinter», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у власності ОСОБА_2 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію частини вартості автомобіля у розмірі 87 000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що із 11 червня 2011 року перебувала із відповідачем у шлюбі, який був розірваний рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.08.2021. За вказаний період часу подружжям було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Mersedes-Benz Sprinter», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Зокрема, 29 травня 2017 року сторони придбали спірну квартиру АДРЕСА_2 , для придбання якої вони акумулювали всі можливі фінансові ресурси. Квартиру придбано за договором купівлі-продажу з умовою №5472 від 29.05.2017 року, який був оформлений у нотаріальному порядку. Відповідач наполіг щоб квартиру оформили на нього, однак, на момент придбання навіть зібравши всі кошти сторонам не вистачало 9 000 євро для повного розрахунку за квартиру, тому сторони 11 000 євро передали продавцю квартири при підписанні договору і оформили умову, за якою згідно договору відповідач зобов`язаний передати продавцю ОСОБА_3 ще 9 000 євро, а саме 1 тисячу євро щороку, що згідно договору становить 263 700,00 грн., строком до 05.06.2023 року. В листопаді 2019 року стосунки сторін вкрай погіршилися і позивач з дитиною виїхали із спірної квартири та винайняли собі інше житло. За інформацією наданою ОСОБА_3 станом на день звернення з даним позовом борг за квартиру становить 5 000 євро.

У 2014 році сторони також придбали за спільні кошти автомобіль «Mersedes-Benz Sprinter», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що відповідач використовує у своїй підприємницькій діяльності, який також оформлено на відповідача.

Перебуваючи у шлюбі сторони не вирішили питання поділу майна у добровільному позасудовому порядку, зокрема, відповідач зайняв позицію самоусунення від вирішення спірного питання, оскільки спільно нажите майно квартира та автомобіль оформлені на відповідача.

Для врегулювання спору у досудовому порядку 16.05.2022 року відповідачу направлено лист-звернення, яким запропоновано поділити спільно нажите майно по частині кожному з подружжя з урахуванням боргових зобов`язань. На вказаний лист від відповідача отримано відповідь, з якої вбачається, що все спільно нажите майно відповідач вважає особистою приватною власністю та не визнає право позивача на частину у спірному майні, тому позивач змушена звернутися до суду за захистом свого права.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 23 травня 2023 позов задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Mersedes-Benz Sprinter», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільним сумісним майном подружжя. Поділено спільне майно подружжя, а саме: визнано за кожною із сторін право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , залишивши автомобіль «Mersedes-Benz Sprinter», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у власності ОСОБА_2 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію частини вартості автомобіля у розмірі 87 000,00 грн.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 08 серпня 2023 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 23 травня 2023 року залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 червня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оцінкою майна, у розмірі 1050,00 грн., суму сплаченого судового збору у розмірі 6406,00 грн., суму сплаченого судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 496,20 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12600,00 коп.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду першої інстанції, відповідач подав апеляційні скарги, в яких посилаючись незаконність, необґрунтованість та неврахування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, а також відмовити позивачу у стягненні судових витрат.

На обґрунтування доводів апеляційних скарг зазначає, що судом першої інстанції грубо порушено норми процесуального права, оскільки справу розглянуто без участі відповідача.Ухвалюючи заочне рішення по справі, суд виходив з того, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, що не відповідає дійсності та фактичним обставинам справи. Ознайомившись 10.07.2023 року з матеріалами справи відповідачу стало відомо, що судові повістки надсилались судом за адресою його реєстрації: АДРЕСА_3 . Однак, як вбачається з довідки №727 від 06.07.2023 року, виданої ТОВ «Керуюча компанія «Домком Житомир» ОСОБА_2 дійсно зареєстрований за цією адресою, однак, згідно заяви сусідів від 06.07.2023 року №125, не проживає там із 2009 року, тому жодних судових повісток по справі не отримував та отримувати не міг, про існування порушеного провадження взагалі не знав та знати не міг. По-друге, встановивши, що спірна квартира АДРЕСА_4 перебуває в іпотеці та по ній діяло на момент розгляду спору іпотечне застереження, всупереч ст.53 Цивільного процесуального кодексу України, судом не було залучено до участі у справі на стороні відповідача третю особу іпотекодержателя ОСОБА_3 . Судом також протиправно здійснено поділ лише спільного сумісного майна подружжя, без поділу ним боргового зобов`язання заборгованості за договором позики від 29.05.2017 року, укладеним між відповідачем та ОСОБА_3 , яка була отримана в інтересах сім`ї для придбання квартири. Окрім того, судом не взято до уваги, що відповідачем не була надана згода на присудження позивачу грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль «Mersedes-Benz Sprinter», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи відстави для скасування додаткового рішення суду відповідач вказує, що суд безпідставно стягнув на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у заявленому нею розмірі 12600,00 грн., оскільки розгляд даної цивільної справи відбувався без його відома та участі. Ухвалене судом додаткове рішення від 13 червня 2023 року є таким, що не відповідає нормам закону, оскільки відшкодування витрат на правову допомогу безпосередньо залежить від того, на чию користь ухвалене рішення про задоволення позову або відмову у його задоволенні. Відповідно, зміна рішення після його перегляду, матиме наслідком безпідставність та протиправність відшкодування позивачу понесених нею судових витрат.

Не погодившись із заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 23 травня 2023, апеляційну скаргу також подав ОСОБА_3 , в якій посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки при вирішенні спору про поділ між сторонами нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, вирішив питання про права ОСОБА_3 , який є іпотекодержателем цього майна і якого не було залучено до участі у справі.

Судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , під час розгляду справи якої відбувся поділ на частки, перебуває в іпотеці та на момент розгляду спору за нею було зареєстроване іпотечне застереження.

29.05.2017 між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики, за умовами пункту 1 якого, позикодавець передав позичальнику у власність гроші в сумі 263 700,00 грн., що на момент укладення цього договору становить еквівалент 9 000 євро, на умовах, викладених в цьому договорі,а позичальник приймає ці гроші та зобов`язується повернути суму грошей, що не може бути менше суми еквівалентної 9 000 євро, у встановлений термін. Факт передачі грошей підтверджується підписами сторін на цьому договорі. Разом з тим, 29.05.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за нотаріальною згодою його колишньої дружини ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 29.05.2017 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я за реєстровим №5483. У відповідності з п.1.1 договору іпотеки, укладеного в забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язань по поверненню позики у розмірі 263 700,00 грн., передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань по поверненню позики ОСОБА_3 має право отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . Вказує, що договір позики не виконаний, кошти ОСОБА_3 в повному обсязі не сплачені, а також існує прострочення за графіком платежів. При цьому, вказана квартира поділена без участі іпотекодержателя чим порушеного його права на предмет іпотеки.

Представник позивача подав до суду відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а заочне рішення суду без змін.

На спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що судові повістки та копії процесуальних документів направлялися відповідачу у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України за адресою зареєстрованого місця проживання.Твердження відповідача про те, що він не отримував та не міг отримувати офіційну кореспонденцію від суду, оскільки не проживає за зареєстрованим місцем проживання з 2009, спростовуються такими доказами: - копією листа-звернення в порядку досудового врегулювання спору від 16.05.22, який було направлено на адресу реєстрації відповідача. Вказаний лист ОСОБА_2 було отримано та надано відповідь від 30.05.2022 з відмовою вирішити спірне питання в позасудовому порядку; відзивом відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву в справі №296/1976/22 про стягнення аліментів, яка розглядалась у той самий період (упродовж 2022 року) Богунським районним судом м. Житомира. У відзиві на позовну заяву від імені ОСОБА_2 зазначена адреса АДРЕСА_3 . У всіх супровідних листах на ім?я ОСОБА_2 , а також у рішенні суду та виконавчому листі в справі про стягнення аліментів зазначена саме адреса реєстрації відповідача; - конверт з поштовим повідомленням з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».Також вказує, що аргумент апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме вимог ст. 53 ЦПК України - не залучення іпотекодержателя ОСОБА_3 до участі у справі як третьої особи на стороні відповідача, на права та обов`язки якої може вплинути рішення суду, на думку сторони позивача, не заслуговує на увагу та не відповідає останнім правовим висновкам Верховного Суду з цього питання, зокрема правовій позиції викладеній у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №523/8641/15 від 03.07.2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 представник позивача вважає, що права ОСОБА_3 як іпотекодержателя не порушені, оскільки в даній справі спір виник між подружжям щодо поділу майна подружжя шляхом визнання права на частку в праві спільної власності на майно, унаслідок чого спільна сумісна власність трансформувалася у спільну часткову із визначенням ідеальних часток.Після визнання за одним із подружжя права власності на частини спірного майна іпотека не припиняється, інший з подружжя набуває статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до визначення його частки у спільному майні, яке є предметом іпотеки. У результаті поділу майна подружжя шляхом визначення часток кожного з подружжя відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність, що не порушує права іпотекодержателя.

Представник ОСОБА_5 подав до суду додаткові пояснення, в яких зазначає, що ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість виконання уже ухваленого на користь іпотекодержателя рішення про стягнення з особи кредитної заборгованості та впливає на можливість звернути стягнення на іпотечне майно. Однак, під час розгляду справи суд повинен залучити до участі у справі осіб чиє право та інтерес можуть бути порушені внаслідок розгляду такого спору, що зроблено не було, чим порушено права ОСОБА_3 .

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні доводи своїх апеляційних скарги підтримали, просили апеляційні скарги задовольнити, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нові, якими відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та відмовити у задоволенні заяви про стягнення судових витрат.

Представник апелянта ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги свого довірителя підтримав, просив задовольнити її вимоги та скасувати рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач та її представник проти доводів апеляційних скарг заперечували, просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 11 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис №234, що вбачається із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.20).

Від шлюбу сторони по справі мають малолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 12.02.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції (а.с.21).

Згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.08.2021 шлюб між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.22).

Відповідно договору купівлі-продажу квартири з умовою від 29.05.2017 ОСОБА_7 передає у власність, а ОСОБА_2 приймає у власність квартиру АДРЕСА_2 та зобов`язується сплатити за неї грошову суму. У пункті 1.6. договору зазначено, що укладення правочину відбувається за письмовою згодою дружини ОСОБА_2 ОСОБА_1 , справжність підпису якої на заяві засвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. 29.05.2017 за №5471 (а.с.99-100, т.1).

Відповідно до заяви від 29.05.2017 року, засвідченої нотаріально та зареєстрованої в реєстрі №5471, ОСОБА_1 надає згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 укласти та підписати договір купівлі-продажу квартири, за яким купити у спільну сумісну власність подружжя квартиру АДРЕСА_2 (а.с.101, т.1).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 власником автомобіля марки «Mersedes-Benz Sprinter», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є ОСОБА_2 (а.с.26, т.1).

Із відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Житомирській області №31/6-59аз-2022 від 24.11.2022 року вбачається, що відповідно до Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС, транспортний засіб марки «Mersedes-Benz Sprinter», 2004 року випуску зареєстрований за ОСОБА_2 . Підставою державної реєстрації вказаного транспортного засобу послугувала довідка-рахунок серії НОМЕР_5 від 17.06.2014 року, видана ТОВ «Форвард Транс Груп» (а.с.89, т.1).

Відповідно до листа звернення у порядку досудового врегулювання спору від 16.05.2022 вбачається, що позивач просила відповідача розглянути пропозицію про нотаріальний порядок поділу майна подружжя (а.с.52, т.1).

Згідно відповіді на звернення у порядку досудового врегулювання спору від 30.05.2022 відповідач відмовився від пропозиції, зазначивши, що спірне майно є його особистою приватною власністю (а.с.53, т.1).

Як вбачається з висновку оцінювача про вартість майна ТОВ «Центр будівельних та земельних експертиз» від 13.06.2022, вартість квартири за адресою: АДРЕСА_5 , отримана в результаті оцінки складає 1 118 000,00 грн (а.с.12, т.1).

Відповідно до висновку оцінювача про вартість майна ТОВ «Центр будівельних та земельних експертиз» від 13.06.2022 ринкова вартість об`єкту оцінки, яким є: колісний транспортний засіб «Mersedes-Benz Sprinter», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , визначена у розмірі 174 000,00 грн. (а.с.13, т.1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, врахувавши надання позивачем доказів на підтвердження факту належності сторонам на праві спільної сумісної власності майна, а саме автомобіля та квартири, прийнявши до уваги, що доказів іншого відповідачем не надано, дійшов висновку, що придбані подружжям спірні квартира та автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу у порядку, визначеному позивачем

Колегія суддів погоджується із таким висновок суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів прийшла до висновку, що спірний автомобіль та квартира, які зареєстровані за ОСОБА_2 , набуті у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а тому вказане рухоме та нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках. ОСОБА_2 презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, що відповідно до вищевказаних положень закону є саме його процесуальним обов`язком, як подружжя, який її не визнає.

Доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність отримання від нього згоди на присудження позивачу грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19).

Відповідач ОСОБА_2 у поданій апеляційні скарзі посилається на неповідомлення його про розгляд справи та прийняте рішення, у зв`язку із його проживанням не за адресою реєстрації, як на підставу скасування рішення суду. Однак такі доводи не заслуговують на увагу, виходячи із наступного.

Відповідно до відповіді ВОМІРМП УДМС України в Житомирській області від 07.07.2022 року, місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 із 11.07.2000 року (а.с.57, т.1).

Відповідно до частини 9 статті 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно з пунктом 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20.

Із матеріалів справи вбачається, що представником позивача 16.05.2022 року на адресу реєстрації відповідача була направлений лист-звернення в порядку досудового врегулювання спору, який був отриманий ОСОБА_2 та була надана відповідь від 30.05.2022 року із відмовою вирішити спірне питання в позасудовому порядку. У відзиві відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву в справі №296/1976/22 про стягнення аліментів від 01.08.2022 року зазначена ним особисто адреса АДРЕСА_3 . Окрім того, всі поштові відправлення по даній справі поверталися із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Доводи скарги про те, що суд розглянув справу у відсутність ОСОБА_2 , при цьому не повідомив належним чином про час та місце розгляду справи, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегія суддів відхиляє, як безпідставні, з огляду на те, що судом вживались заходи щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про час та місце судового розгляду справи за адресою реєстрації його місця проживання, за якою він у травні 2022 року отримував поштову кореспонденцію від суду.

Посилання апелянтів щодо неврахування судом першої інстанції наявності боргового зобов`язання при поділі майна подружжя як на підставу для скасування ухваленого рішення у справі є безпідставними.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Судом встановлено, що 29.05.2017 між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики, за умовами пункту 1 якого, позикодавець передав позичальнику у власність гроні в сумі 263 700,00 грн., що на момент укладення цього договору становить еквівалент 9 000 євро, на умовах, викладених в цьому договорі, а позичальник приймає ці гроші та зобов`язується повернути суму грошей, що не може бути менше суми еквівалентної 9 000 євро, у встановлений термін.

Той факт, що позивачем при пред`явленні позову та судом при ухваленні рішення не враховано відповідних боргових зобов`язань, не може доводити відсутність цих спільних боргових зобов`язань у колишнього подружжя.

Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року (справа №638/18231/15-ц) зроблено висновок про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.

Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

Таким чином, враховуючи, що вимоги про поділ зобов`язань за договором позики не були заявлені під час розгляду даної справи, а відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для врахування боргового зобов`язання під час розгляду даної справи.

Щодо порушення прав іпотекодержателя ОСОБА_8 ухваленням рішенням про поділ майна подружжя, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Судом встановлено, що 29.05.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за нотаріальною згодою його колишньої дружини - ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 29.05.2017 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сетаком В.Я за реєстровим №5483.

У відповідності з п.1.1 договору іпотеки, укладеного в забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язань по поверненню позики за договором від 29.05.2017 у розмірі 263 700,00 грн., передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань по поверненню позики ОСОБА_3 має право отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» містить перелік підстав припинення іпотеки, який не є вичерпним, але інші підстави, які не зазначені у цьому переліку, у будь-якому випадку мають бути передбачені цим Законом.

Серед підстав припинення іпотеки відсутній юридичний факт визнання права на частку в праві спільної власності на майно, що перебуває у спільній сумісній власності.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, зазначені у статті 23 Закону України «Про іпотеку», виникають лише у разі зміни суб`єкта права власності (особи власника). Оскільки внаслідок поділу спільної сумісної власності, як у цій справі, зміни власника (переходу права власності) не відбулося, а спільна сумісна власність трансформувалася у спільну часткову власність тих самих співвласників, тому відсутні підстави для застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Такий правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року (справа №523/8641/15).

Якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя, не припиняє іпотеку.

Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18 (провадження № 61-4637св19) зазначено, що положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, у тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Дослідивши обставини справи, колегія суддів прийшла до висновку про те, що перебування спірного майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії ОСОБА_3 як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для скасування рішення суду через незалучення судом першої інстанції іпотекодержателя ОСОБА_3 до участі у справі колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, виник спір між подружжям щодо поділу майна подружжя шляхом визнання права на частку в праві спільної власності на майно, унаслідок чого спільна сумісна власність трансформувалася у спільну часткову із визначенням ідеальних часток. Матеріально-правову і процесуальну заінтересованість у результаті справи мають лише сторони цієї справи.

Отже, іпотекодержатель не може бути у цій справі стороною, зокрема, співвідповідачем.

Разом з тим, іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися нерухомим майном. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна.

Застосування наведених вище норм Закону України «Про іпотеку» можливе за умови зміни суб`єктного складу матеріально-правового іпотечного правовідношення. До такого результату призводить припинення права спільної власності на набуте подружжям за час шлюбу майно шляхом його поділу встановлюється частка кожного у спільному майні.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року (справа №523/8641/15) зроблений висновок, що хоча визнання права на частку в праві спільної власності на майно, що є предметом іпотеки, як у цій справі, не припиняє права іпотекодержателя, проте він може мати процесуальний інтерес до участі у справі, який може бути реалізований через його залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Зокрема, відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визначення часток у праві спільної сумісної власності чи їх зміни проводиться державна реєстрація таких змін. Цим, наприклад, може бути зумовлений процесуальний інтерес іпотекодержателя як обтяжувача речового права. Такий інтерес може бути зумовлений і необхідністю дотримання принципу добросовісності з боку подружжя при виконанні боргових зобов`язань та поділі майна, що передано в іпотеку.

Зазначене вище дає підстави вважати, що за певних обставин іпотекодержатель може бути залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Інститут третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, у цивільному судочинстві має на меті обстоювання такими особами власних (суб`єктивних) прав і законних інтересів, на які може вплинути судове рішення у справі. Цей інститут процесуального права покликаний захистити права та охоронювані законом інтереси осіб, які не є учасниками спірних матеріальних правовідносин, зокрема, як у справі, яка переглядається, але знаходяться із однією із сторін процесу у таких відносинах, які можуть змінюватись у результаті ухваленого судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

У справі за позовом одного з подружжя до іншого з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, матеріально-правову і процесуальну заінтересованість у результаті справи мають лише сторони цієї справи. Іпотекодержатель залежно від конкретних обставин справи може мати процесуальний інтерес до участі у справі про поділ майна подружжя, який може бути реалізований через його залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (статті 52, 53 ЦПК України). Такими обставинами є, зокрема: існування матеріально-правового зв`язку зі стороною, на боці якої виступає третя особа, при обов`язковій відсутності спору про право з протилежною стороною у справі; можливість виникнення у майбутньому у третьої особи права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Суд залучає іпотекодержателя у справі за позовом одного з подружжя до іншого з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за умови, якщо з урахуванням конкретних обставин справи встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки іпотекодержателя.

У разі задоволення позову одного з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, інший з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, а надав лише згоду на вчинення договору іпотеки іншим з подружжя, стає співіпотекодавцем. Рішення суду про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, є підставою для внесення до державного реєстру запису про те, що така особа є співіпотекодавцем.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що незалучення судом першої інстанції ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, не призвело до ухвалення незаконного рішення у справі, вказаний недолік був усунутий судом апеляційної інстанції відповідно до ухвали Житомирського апеляційного суду від 06.11.2023 року про залучення ОСОБА_3 в якості третьої особи, з набуттям останнім усіх прав та обов`язків учасника справи, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п.4 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

На підтвердження понесених витрат за оцінку майна позивачем ОСОБА_1 надано квитанцію №Р24АС2869 від 06.06.2022 (а.с.14, т.1).

Крім того, як вбачається з квитанції №0.0..1 від 14.06.2022 року за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 6406,00 грн (а.с.9, т.1).

Згідно квитанції №5503-1163-1053-1735 від 21.11.2022 року, яка міститься в матеріалах цивільної справи №296/3727/22 (2-з/296/93/20), за подання заяви про забезпечення позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 496, 20 грн (а.с.82, т.1).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги частина третя статті 137 ЦПК України.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.11.2021 у справі № 346/5196/19 зроблено висновок, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Під час розгляду справи було встановлено, що в поданій 04 липня 2022 року до суду позовній заяві представник позивача вказала, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач позивач поніс і які очікує понести, в зв`язку із розглядом справи становить 31510,00 грн.

Представником позивача після ухвалення у справі рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 30 травня 2023 року до суду була подана заява про ухвалення додаткового рішення, до якої були долучені докази на підтвердження розміру понесених ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, а саме:

- договір про надання правової допомоги №б/н від 16 травня 2022 року;

- акт наданих послуг (виконаних робіт) від 25 травня 2023 року у справі №296/3727/22;

- рахунок на оплату витрат по справі у сумі 12600,00 грн.

Окрім того, у матеріалах справи міститься ордер про надання правничої (правової) допомоги серії АМ №1025038 від 02.06.2022 року про представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Полонською Л.М. у суді першої та апеляційної інстанції (а.с.11, т.1).

Згідно п.4.1, 4.2 договору про надання правової допомоги №б/н від 16 травня 2022 року, на визначення розміру гонорару адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначення обґрунтованого розміру гонорару. Всього гонорар адвоката складає за угодою сторін 2 000,00 грн. на годину.

У відповідності до акту наданих послуг (виконаних робіт) від 25 травня 2023 року у справі №296/3727/22 вартість наданих послуг складає 12 600,00 грн., зокрема:

- консультація від 16.05.2022 р. та визначення правової позиції в справі 0,5 год. 1000,00 грн.;

- підготовка та направлення листа- звернення в порядку досудового врегулювання спору 0,5 год. 1000,00 грн.;

- складання позовної заяви від 17.06.22 р. 1 год. 2000,00 грн.;

- ознайомлення з матеріалами справи від 17.01.23 р. 0,5 год. 1000,00 грн.;

- підготовка та подання до суду клопотання про витребування доказів від 17.11.22 р. 0,5 год. 1000,00 грн.;

- підготовка клопотання про приєднання документів до матеріалів справи та подання його до суду від 17.11.22 р. 0,5 год. 1000,00 грн.;

- підготовка та подання до суду клопотання про забезпечення позову від 21.11.22 р. 1 год 2000,00 грн.;

- підготовка та подання запиту до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Жит обл. від 21.11.22 p. 0,5 год. 1000,00 грн.;

- складання та подання до суду заяви про приєднання до матеріалів про забезпечення позову доказів від 25.11.23 р. 0,5 год. 1000,00 грн.;

- ознайомлення із матеріалами справи згідно заяви від 16.01.23 р. 0,5 год. 1000,00 грн.;

- участь в судовому розгляді 23.05.23 р. 20 хв. 600,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що надання належних та допустимих доказів на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з вчиненням окремих процесуальних дій поза судовим розглядом, витрат понесених на сплату судового збору за подання позову, про забезпечення позову та заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, з урахуванням часу, витраченого на підготовку позовної заяви, клопотань та інших процесуальних документів, враховуючи принципи розумності і співмірності, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт та часом витраченим на їх виконання, повне задоволення позовних вимог, є підставою для задоволення вимог позивача про відшкодування судових витрат у розмірі 20552,20 грн.

Такими чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23 травня 2023 року та додаткове рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 червня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2023 року.

Головуючий Судді