Справа № 204/8870/23
Провадження № 2/204/2584/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

13 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 листопада 2022 року по 01 травня 2023 року та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати (а. с. 3-8).

В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що з 06 серпня 1990 року вона перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», працюючи машиністом установок збагачення, майстром основного виробництва, начальником основного виробництва. Наказом № 2515к від 01 листопада 2022 року позивачку звільнено з підприємства відповідача за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. Після звільнення та до сьогоднішнього дня відповідач не провів з позивачкою остаточний розрахунок, не виплативши їй заборгованість по заробітній платі у розмірі 402683 гривні 34 копійки. Однак в порушення зазначених вимог законодавства, відповідач не виплатив позивачці належні суми, у зв`язку з чим, на переконання позивачки, останній повинен нести відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України. За розрахунками позивачки, відповідач має сплатити їй середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 02 листопада 2022 року по 01 травня 2023 року, у розмірі 297359 гривень 36 копійок. Крім того, позивачка вважає, що відповідач повинен спратити їй компенсацію втрати частини заробітної плати за несвоєчасну її виплату у сумі 52627 гривень 61 копійка. Тому, прохає суд стягнути з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 листопада 2022 року по 01 травня 2023 року, у розмірі 297359 гривень 36 копійок та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 52627 гривень 61 копійка.

Ухвалою суду від 19 червня 2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін та призначено судове засідання на 16 годину 13 липня 2023 року (а. с. 25), копія якої надіслана учасникам справи 20 червня 2023 року за вихідним № 17087/23-вих/2/204/2584/23 від 20 червня 2023 року (а. с. 26).

14 липня 2023 року через підсистему «Електронний суд» на адресу суду надійшов відзив представниці відповідача Ященко А.В., на позовну заяву (а. с. 35-38), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує.

В обґрунтування відзиву зазначено, що позивачкою пропущено строк звернення до суду з вказаною заяво, оскільки довідку про розмір середньої заробітної плати нею отримано 23 січня 2023 року, а з позовом остання звернулася до суду лише через п`ять місяців 13 червня 2023 року, тобто з пропуском строків визначених ст. 233 КЗпП України. Тому вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що суперечать нормам чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню. Разом з цим, зазначає, що якщо суд не розділяє вищевикладену позицію, то просить врахувати той факт, що суд вправі зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника та, врахувати розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду. Так, зауважує, що затримка розрахунку при звільненні обумовлена тяжким фінансовим становищем підприємства на протязі тривалого часу. Тому, виходячи із принципу розумності, справедливості та пропорційності, вважає, що слід прийняти до уваги те, що «ДП «ВК «Краснолиманська» здійснює витрати, пов`язані із виплатою поточної заробітної плати працівникам, забезпеченням життєдіяльності підприємства, сплатою податків та інших обов`язкових платежів до державного бюджету. Однак, через несвоєчасне погашення дебіторської заборгованості декількома дебіторами протягом тривалого терміну, відповідачу вкрай важко виконувати свої обов`язки із сплати заборгованості по заробітній платі. При цьому вказує, що загальна сума дебіторської заборгованості декількома дебіторами перед відповідачем становить 3 513 770 гривень. Разом з цим, зазначає, що покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні стане додатковою жорстокою санкцією у фінансовій сфері відповідача, тим самим перетвориться на непосильний тягар. Тому, просить врахувати його інтереси, які полягають у збереженні підприємством свого матеріального та фінансового становища і платоспроможності, та зменшити розмір за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності, що буде доцільним та справедливим, значно пом`якшить негативні наслідки загального спаду в економіці підприємства. Відповідач повідомляє те, що виплата нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачці не відбулася, а тому відсутні підстави вважати, що ним порушено строки виплати нарахованої пенсії, оскільки для проведення розрахунку компенсації втрати частини доходів порушений строк, зокрема період невиплати заробітної плати має бути чітко визначений. При цьому відповідач наголошує на тому, що остаточна сума компенсації, відповідно до приписів законодавства, підлягає розрахунку на день виплати боргу та не залежить від дати ухвалення судового рішення. Крім того, вказує на те, що під час проведення розрахунків компенсації втрати частини заробітку позивачкою було допущено помилки, які мають суттєве значення для визначення розміру такої компенсації. Так, зокрема вказує на те, що для проведення розрахунку слід брати доходи громадян України, які не мають разового характеру. Однак, виходячи з даних зазначених у табуляграмі позивачки за листопад 2022 року встановлено, що за цей місяць містяться виплати разового характеру, а саме: компенсації за невикористані відпустки у розмірах 8 986 гривень 41 копійка, 178729 гривень 71копійка, 2487 гривень 51 копійка, 49473 гривні 81 копійка; вихідна допомога у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 149841 гривня 24 копійки, за нагороди у розмірі 520 гривень. Зазначені виплати разового характеру містять у собі суми обов`язкових до сплати платежів та зборів. Тому вважає, що розмір компенсації втрати частини заробітку є значно завищеним та алгоритм її розрахунку суперечить нормам чинного законодавства, а відтак вимоги щодо стягненню компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати не підлягають задоволенню.

07 серпня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь позивачки на відзив відповідача (а. с. 46-49), в якому вона доводи відповідача вважає необґрунтованими.

В обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що посилання відповідача на пропущення нею строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, є безпідставним, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення не є тією сумою, яка належить працівникові при звільненні, а є відповідальністю роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. Натомість заборгованість по заробітній платі перед нею відповідачем до цих пір не погашена, а тому строк на звернення з вказаною вимогою до суду нею не пропущений. Також, вказує на те, що безпідставним є посилання відповідача на те, що строк звернення необхідно розраховувати з дня отримання нею довідки про середньоденний заробіток, оскільки кінцевий розрахунок з нею не проведено, тому правопорушення зі сторони відповідача є триваючим, а відтак, вона може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення. Вказує, що нею до суду була подана заява про видачу судового наказу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та, 22 лютого 2023 року судом було видано відповідний наказ. Однак відповідачем було подано заяву про його скасування та, 03 травня 2023 року вказаний наказ було скасовано. При цьому, зазначає, що заяву боржника про скасування судового наказу вона не отримувала, а тому її підстави їй невідомі, тому вона вимушена була звернутися з вказаним позовом до суду. Разом з цим, зазначає про те, що сума заборгованості по заробітній платі становить 402683 гривні 34 копійки, а сума середнього заробітку - 297359 гривень 36 копійок, що є співмірним з сумою заборгованості. Крім того, вказує на те, що період затримки витрати заробітної плати становить 3,5 років (з січня 2020 року), що є значним тривалим періодом, а тому відповідач повинен нести передбачену законом відповідальність. Також прохає суд врахувати той факт, що на примусовому виконанні перебуває судовий наказ про стягнення заборгованості по заробітній платі, від виконання якого відповідач ухиляється, натомість готовий сплатити значні суми виконавчого збору. Вказує, що відповідач використавши працю робітника та не сплативши йому вчасно винагороду, не лише порушує його права, але й значно ускладнює життя останньому. Також вказує на невірне тлумачення відповідачем її вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати. Більш того, вказує на те, що сума компенсації нею розрахована на підставі даних вказаних відповідачем у довідці № 01/11-23/9 від 23 січня 2023 року, де суми наведені помісячно, а відтак підлягають компенсації. При цьому, вказує на те, що самим відповідачем не надано власного розрахунку компенсації.

Позивачка у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, прохає їх задовольнити (а. с. 49).

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 42 -а), про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 06 серпня 1990 року по 01 листопада 2022 року позивачка працювала у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а. с. 13-18). 01 листопада 2022 року відповідачем звільнено позивачку за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням виходом на пенсію, на підставі наказу № 2545/к від 01 листопада 2022 року (а. с. 13-18).

02 березня 2023 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська винесено судовий наказ у справі № 204/3021/23 про стягнення ДП «ВК «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 нарахованої але невиплаченої заробітної плати у розмірі 402683 гривні 34 копійки. Судовий наказ набрав законної сили 28 квітня 2023 року (а. с. 11).

22 лютого 2023 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська винесено судовий наказ у справі № 204/2242/23 про стягнення ДП «ВК «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 листопада 2022 року по 31 січня 2023 року. (а. с. 12).

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень 03 травня 2023 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська винесено у справі 204/6490/23 постановлено ухвалу суду, якою скасовано судовий наказ Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 22 лютого 2023 року про стягнення з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 листопада 2022 року по 31 січня 2023 року в сумі 151002 гривні 80 копійок.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У частині 1 статті 116 КЗпП України, в редакції, що діяла на момент звільнення позивачки з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», тобто станом на 01 листопада 2022 року, закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачкою остаточний розрахунок та не виплатив позивачці нараховану їй заробітну плату навіть на виконання судового наказу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2023 року (справа № 204/3021/23).

При цьому, всі наведені у відзиві на позовну заяву твердження представниці відповідача про те, що факт затримки розрахунку при звільненні є недоведеним, суд до уваги не приймає та відхиляє, оскільки вони повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та встановленими під час розгляду справи обставинами, відповідач як роботодавець на момент звільнення позивача мав передбачений законом обов`язок у день звільнення провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок.

Разом з цим, суд зазначає про те, що неспроможними є доводи представниці відповідача про пропущення позивачкою строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, на звернення з вказаною позовною заявою до суду, оскільки вони спростовуються наступним.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Однак, як вже встановлено судом, відповідачем з позивачкою не проведено остаточний розрахунок, ані на дату її звільнення, ані на виконання рішення суду, ані станом на дату розгляду цієї справи.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях.

Слід констатувати, що дійсно, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 02 листопада 2022 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення.

Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину першу статті 117 КЗпП України, яку викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147.

Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців.

У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції.

На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 липня 2022 року та по 01 травня 2023 року, тобто в межах 6 місяців, визначених вимогами чинного законодавства України.

Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Відповідно до довідки № 01/11-23/10 від 23 січня 2023 року, що видана позивачці відповідачем, її середньоденний заробіток, розрахований останнім відповідно до вимог Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, становить 2323 гривні 12 копійок (а. с. 10).

Кількість робочих днів за період з 02 листопада 2022 року по 01 травня 2023 складає 128 дні, а саме: листопад 2022 року 21 день, грудень 2022 року 22 дні, січень 2023 року 22 дні, лютий 2023 року 20 днів, березень 2023 року 23 дні, квітень 2023 року 20 днів.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 02 листопада 2022 року по 01 травня 2023 року складає 297359 гривень 36 копійок, виходячи із розрахунку (2323 гривні 12 копійок х 128 дні = 297359 гривень 36 копійок), а отже позивачкою надано арифметично вірний розрахунок суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Крім того, слід враховувати роз`яснення, наведені у абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року у відповідності до яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

У зв`язку з викладеним суд дійшов переконливого висновку, що з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 297359 гривень 36 копійок, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо стягнення з відповідача компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Приписами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України.

Згідно з вимогами ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Нормами ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. При цьому, під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Судом встановлено, що грошові кошти в сумі 402683 гривні 34 копійки в рахунок погашення заборгованості відповідачем перед позивачкою, відповідачем сплачені не були ані в день її звільнення, ані на виконання судового наказу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2023 року по справі № 204/3021/23, ані на дату розгляду цієї справи.

Отже, позивачка, права якої порушені відповідачем, має право на стягнення з відповідача як роботодавця на її користь як працівника, компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати.

Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Натомість, відповідач, заперечуючи позовні вимоги щодо стягнення компенсації втрати частини доходів посилався, зокрема на те, що позивачкою здійснено невірний розрахунок такої компенсації, однак суд не погоджується з вказаними доводами відповідача, оскільки вони спростовуються наступним.

Так, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Відповідно до вимог п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою здійснено розрахунок компенсації саме у порядку визначеному вимогами вимог п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 та, виходячи з даних зазначених у довідці № 40184, що видана відповідачем за вихідним № 01/11-23/9 від 23 січня 2023 року (а. с. 9), у зв`язку з чим суд доходить висновку, що наданий позивачкою розрахунок компенсації є арифметично вірним, а доводи позивача такими, що спростовані матеріалами справи.

Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню компенсація втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати, за період з грудня 2019 року по квітень 2023 року включно, у розмірі 52627 гривень 61 копійка.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати у розмірі 52627 гривень 61 копійка, без утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині також підлягають задоволенню в повному обсязі.

Оцінюючи у сукупності усі інші доводи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні ОСОБА_1 до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача понесені позивачкою судові витрати.

З цих підстав з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок.

Разом з цим, зважаючи на те, що сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки становить 349986,97 грн., при цьому позивачкою при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1073,6 грн., суд вважає за необхідне, на підставі вимог ЗУ «Про судовий збір», стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 2426,4 грн.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Державного підприємства «Вугільна Компанія «Краснолиманська» (85310, Донецька обл., м. Родинське, вул. Перемоги, буд. 9; ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку про звільненні та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати задовольнити в повному обсязі.

Стягнути із Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 297359 (двісті дев`яносто сім тисяч триста п`ятдесят дев`ять) гривень 36 (тридцять шість) копійок, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнути із Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати у розмірі 52627 (п`ятдесят дві тисячі шістсот двадцять сім) гривень 61 (шістдесят одна) копійка.

Стягнути із Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Стягнути із Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь Держави судовий збір у сумі 2426 (дві тисячі чотириста двадцять шість) гривні 40 (сорок) копійок.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна