Єдиний унікальний номер: 448/1309/23
Провадження № 2/448/422/23
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

03.11.2023 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя Юрій БІЛОУС,

за участю секретаря судового засідання Оксани ТХІР,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Мостиська міська рада Львівської області, як Орган опіки і піклування та відділ «Служби у справах дітей» виконавчого комітету Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області,

суть позову: про визначення місця проживання малолітньої дитини та відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав,

учасники справи:

позивач ОСОБА_5 , не з`явився (заява),

відповідачка ОСОБА_6 , не з`явилась (заява),

представник Служби у справах дітей - Руслана ЧУРА, не з`явилась (заява),

в с т а н о в и в:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

І. Стислий виклад обставин справи:

Громадянин ОСОБА_7 , (надалі Позивач) звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 17.10.2015 року між ним та гр. ОСОБА_8 (надалі Відповідачкою) було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Мостиського районного управління юстиції у Львівській області за актовим записом №96. Від даного шлюбу у сторін двоє дітей: сини - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 25.08.2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Вказує, що на даний час він, позивач, разом з сином ОСОБА_11 проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому він самостійно виховує сина ОСОБА_11 , оскільки мати (Відповідачка) не приймає будь-якої участі у його вихованні та не спілкується з ним, не проявляє до дитини уваги, не цікавиться її розвитком, не підтримує будь-якого зв`язку із ним, тим самим Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймає участі у здобутті дитиною морального та фізичного виховання.

Стверджує що нещодавно відповідачка змінила своє місце проживання та місце проживання дитини - сина ОСОБА_11 без його, позивача згоди, як батька та переховувала від нього місце знаходження дитини.

Покликається на те, що постійного заробітку відповідачка не має, не в повній мірі може забезпечити дитину усім необхідним, більш того відповідачка разом з іншим сином ОСОБА_12 , 2017 року народження має намір виїхати за межі території України на «заробітки», про що неодноразово наголошувала як йому, так і його батькам.

Зазначає, що на його (позивача) думку задля гармонійного розвитку сина ОСОБА_11 , він має проживати разом з ним, оскільки дитина сама висловлювала неодноразово такий намір. Він, позивач офіційно працевлаштований та має постійний заробіток, квартира в якій вони проживають з сином ОСОБА_11 відповідає усім житлово-побутовим умовам, дитина має власну кімнату, яка оснащена усім необхідним. Визначення місця проживання сина ОСОБА_11 разом з ним, позивачем - пов`язано з бажанням захистити інтереси дитини та його права на навчання, безпеку, належний догляд, в тому числі медичний, збереження його сталих соціальних зв`язків із однолітками, родичами, хрещеними батьками, бабусею та дідусем, надання дитині можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері, так і батька. Відповідачка як мати належної уваги, турботи та піклування сину ОСОБА_11 не надає, належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дитини, а тому позивач звернувся з даним позовом.

З огляду на наведене, просить суд:

- визначити місце проживання малолітньої дитини - сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також залишити його для подальшого самостійного виховання та утримання разом з ним, батьком (позивачем);

- відібрати малолітнього ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_4 (відповідачки), без позбавлення такої батьківських прав.

ІІ. Позиція учасників справи:

В судове засідання Позивач не з`явився, однак подав клопотання в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю, з підстав наведених у позовній заяві. Просив його позов задоволити в повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, однак через канцелярію суду подала заяву, в якій підтвердила ті обставини, що їх спільний син ОСОБА_11 проживає разом з батьком (Позивачем), котрий є фізично здоровим та має задовільний стан здоров`я, такий не вживає алкогольних напоїв та наркотичних засобів, має стабільний заробіток, проживає у квартирі, де створені належні умови для проживання. У вказаній заяві зазначила, що син ОСОБА_11 прив`язаний до батька. Вона, відповідачка, в свою чергу має намір виїхати за межі України з молодшим сином на тимчасові роботи. Чи повернеться на територію України відповіді дати не може. Старшому синові вона не має змоги приділяти ту турботу, в тій мірі, яка йому необхідна, а тому не заперечує щодо позовних вимог колишнього чоловіка ОСОБА_14 .

Представник третьої особи - Мостиської міської ради Львівської області, як Органу опіки і піклування Чура Р., в судове засідання не з`явилась, однак подала клопотання, в якому зазначила, що підтримує Висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради №7 від 03.11.2023 року. Просила розгляд справи проводити у її відсутності.

Представник третьої особи - відділу «Служби у справах дітей» виконавчого комітету Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області, в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

За змістом частини 1 статті 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з частиною 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

09.08.2023 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справу передано на розгляд судді Білоусу Ю.Б.

10.08.2023 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

18.09.2023 року ухвалою суду залучено третю особу яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - відділ «Служба у справах дітей» виконавчого комітету Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області.

02.10.2023 року ухвалою суду прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог сторони позивача та закінчено підготовче провадження по даній цивільній справі, призначено таку до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само і оцінка аргументів сторін:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

У відповідності із статтею 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували між собою у шлюбі, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Мостиського районного управління юстиції у Львівській області за актовим записом №96.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 25.08.2023 року шлюб між сторонами по справі розірвано.

Від шлюбних відносин у сторін є двоє дітей: сини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом також встановлено, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина сторін - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, на даний час син сторін - ОСОБА_11 проживає разом із батьком - позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач просить визначити місце проживання сина ОСОБА_11 , залишити його для подальшого самостійного виховання та утримання разом з ним (Позивачем), відібравши такого від матері (відповідачки), без позбавлення такої батьківських прав.

За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Про допустимість доказів зазначено у статті 78 ЦПК України, згідно вимог якої, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Своїми процесуальними правами сторони під час розгляду вищевказаної цивільної справи розпорядились на власний розсуд.

Щодо позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини, то суд приходить до такого висновку.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину.

Відповідно до частин 4 та 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною 1 статті 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення частини 1 статті 3 та статті 9 Конвенції «Про права дитини», частин 2 і 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Слід зазначити, що досить тривалий час спільна малолітня дитина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач має постійний та достатній дохід, самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує її матеріально та піклується про неї, має житло, в якому створені належні умови для проживання та розвитку дитини.

Позивач, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує дитину усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про її фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`я та успіхами, виявляє інтерес до її внутрішнього світу.

Тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток.

Відповідачка на теперішній час залишила дитину - сина ОСОБА_11 на позивача, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

Відповідачка не заперечує щодо визначення місця проживання спільної дитини разом з батьком, про що свідчить відповідна заява про визнання позовних вимог.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини - ОСОБА_13 разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, прихильність дитини до батька, зв`язок з батьком, а також те, що в даному випадку відповідачка визнає позов та не заперечує щодо того, щоб спільна дитина проживали разом з батьком, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в частині визначення місця проживання дитини на даний час разом з батьком, позивачем.

Щодо відібрання дитини від одного з батьків, не позбавляючи їх батьківських прав, суд керується наступним.

Відповідно до положень ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно із пунктами 2-5 частини першої ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передати органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначити при цьому конкретний заклад.

Основними підставами для відібрання дитини від батьків серед іншого є випадки, що охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків (безвідповідальне ставлення до дитини та невжиття заходів щодо забезпечення лікування дитини у зв`язку із її тяжким станом здоров`я), а й із їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Ураховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Позивач ОСОБА_7 , в позові вказує, що самостійно займається вихованням та утриманням сина ОСОБА_13 , піклується про нього, має житло, в якому створені належні умови для проживання дитини та її розвитку. Позивач, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує її усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про фізичний та духовний розвиток сина, цікавиться станом здоров`ям та успіхами, виявляє інтерес до його внутрішнього світу.

Також, позивач у позові стверджує, що відповідачка залишила сина ОСОБА_13 на виховання позивачу та має намір покинути територію України. Дитиною - сином ОСОБА_11 відповідачка не цікавиться, участі у його вихованні не приймає.

Відповідачка жодним чином не спростувала вказані обставини, відзив на позов не надала, навпаки визнала позов у повному обсязі.

За наведених обставини, суд доходить висновку, що відповідачка, як мати не усвідомлює в повній мірі свого ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, зняла з себе обов`язки з виховання та забезпечення дитини - ОСОБА_13 , про що свідчить її заява про визнання позовних вимог.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про доцільність відібрання дитини у матері без позбавлення такої батьківських прав, для проживання дитини із батьком у зв`язку з самостійним вихованням сина ОСОБА_13 батьком без участі матері, оскільки це є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і Відповідачка, відповідно до частини 3 статті 170 СК України, не позбавлена можливості повернути сина.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, - суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя».

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторона позивача посилалася як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову сторони Позивача, з наведених вище мотивів та підстав.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Інші доводи та посилання сторони позивача суд залишає поза увагою з огляду на відсутність їх значення для вирішення спору.

V. Вирішення долі судових витрат по справі:

За правилами статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Сторона позивача не заявляла клопотань про розподіл судових витрат, а тому суд вважає можливим залишити понесені судові витрати за позивачем ОСОБА_15 ..

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 206, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Мостиська міська рада Львівської області, як Орган опіки і піклування та відділ «Служби у справах дітей» виконавчого комітету Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини та відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, - задовольнити.

Відібрати малолітню дитину - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без позбавлення такої батьківських прав.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишивши його для подальшого самостійного виховання та утримання разом з батьком - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , як основним та єдиним утримувачем.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 07.11.2023 року

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканець АДРЕСА_1 ;

Відповідачка: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканка: АДРЕСА_2 .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:

- Мостиська міська рада Львівської області, як Орган опіки та піклування; місцезнаходження: м.Мостиська. вул.Грушевського, 6, Яворівського району Львівської області, .

- Шегинівська сільська рада Яворівського району Львівської області; місцезнаходження: с.Шегині, вул. Дружби, 184, Яворівського району Львівської області, Код .

Суддя Юрій БІЛОУС