ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8230/23 Справа № 205/4213/22 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю,

-за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Скиба Віталій Володимирович,

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

14 липня 2022 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що 11 серпня 2008 року відповідач надала їй у користування транспортний засіб Пежо, держномер НОМЕР_1 , який належить відповідачеві на праві власності, що було засвідчено довіреністю від 11 серпня 2008 року. Цим правочином ОСОБА_2 уповноважила позивача на володіння і користування автомобілем, передала посвідчення про реєстрацію транспортного засобу і ключі від нього. Цього дня ОСОБА_1 сплатила відповідачеві вартість транспортного засобу за ринковою ціною, проте сам договір купівлі-продажу укладено не було. Позивач добросовісно володіє зазначеним майном відкрито та безперервно до теперішнього часу, тобто більше 10 років. Проти ночі 12 квітня 2017 року невідома особа, перебуваючи на території домоволодіння ОСОБА_1 , таємно викрала зі спірного автомобіля автомагнітолу, акумулятор, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, довіреність на автомобіль та страховий поліс. За даним фактом позивач зверталася із заявою до правоохоронних органів, станом на теперішній час винних осіб не встановлено, документи їй не повернуті. Відповідач на неодноразові прохання поновити свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, зняти автомобіль з реєстрації та переоформити право власності на спірний автомобіль, відмовляється. Позивач просила суд визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на автомобіль Пежо, держномер НОМЕР_1 , 1996 року виготовлення, та стягнути з відповідача судовий збір.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

19 липня 2023 року заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У серпні 2023 року, не погодившись із вказаним рішенням, позивачем ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Скиба В.В., подано апеляційну скаргу, в якій вона просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд безпідставно залишив без задоволення подані представником позивача заяви про виклик свідків, оскільки в інший спосіб вона позбавлена можливості довести обставини, якими обґрунтовує свої позовні вимоги.

Суд не звернув увагу, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Представництво за довіреністю припиняється у разі закінчення строку довіреності. Тому, здійснюючи представництво, позивач завжди знала, хто є власником автомобіля.

Таким чином, суд не звернув уваги, що починаючи з 11.08.2011 року позивач повинна була повернути автомобіль відповідачу, замість цього безтитульно володіє ним до цього часу.

Звертає увагу, що відповідач не пред`являла вимоги до позивача про повернення автомобіля.

Суд при винесенні рішення також не звернув увагу на те, що позивач помилково вважала, що починаючи з 11.08.2011 року в подальшому відповідно до Правил дорожнього руху вона мала право користуватися автомобілем

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від інших учасників справи письмових заперечень на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову складає 37 773,18 гривень, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 серпня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. було посвідчено довіреність ОСОБА_2 на транспортний засіб Пежо, держномер НОМЕР_1 , строком до 11 серпня 2011 року, на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користування. Право власності на транспортний засіб Пежо, держномер НОМЕР_1 , зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2

12 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Покровського ВП із заявою про вчинення кримінального правопорушення таємного викрадення чужого майна: технічного паспорту на автомобіль Пежо, держномер НОМЕР_1 , на ім`я ОСОБА_2 , довіреність на право керування автомобілем на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , страховий поліс. 12 квітня 2017 року відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.185 КК України, за заявою ОСОБА_1 було внесено в ЄРДР.

ОСОБА_1 у період з 2009 року по 2016 року укладала договори страхування щодо автомобіля Пежо, держномер НОМЕР_1 , в СК «Глобус» та у період з 2017 року по 2021 рік в АТ СК «Мегагарант».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю було залишено без розгляду.

Згідно з листом приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Журавльової Г.С., що діє в порядку заміщення приватного нотаріуса Міхеєвої Т.М., 10 вересня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. було складено акт про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, схвалений протоколом засідання ЕК ГТУЮ в Дніпропетровській області, погоджений завідувачем державного нотархіву в Дніпропетровській області та затверджений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М., документи: копія довіреності від 11 серпня 2008 року, зареєстрована за реєстровим №1673, знищена шляхом спалення.

Судом з повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей встановлено, що ОСОБА_2 11 серпня 2008 року на легковий автомобіль Пежо, держномер НОМЕР_1 , видала довіреність на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 строком дії до 11 серпня 2011 року. Мета видачі довіреності у витягу не зазначена. Тобто, видана довіреність не передбачала передачу ОСОБА_1 спірного майна у власність, а тому не може свідчити про добросовісність позивача у заволодіння таким майном.

Таким чином, ОСОБА_1 не набула право власності на спірний автомобіль за набувальною давністю, оскільки не могла не знати про те, що транспортний засіб належить на праві власності ОСОБА_2 . Позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст.344 ЦК України.

Крім цього, у своєму позові ОСОБА_1 посилалась на те, що вона неодноразово зверталася до відповідача із проханням поновити свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та перереєстрацію права власності на нього за позивачем, у чому ОСОБА_2 відмовляла позивачеві, що в свою чергу вказує на наявність спору щодо права власності між сторонами на спірний автомобіль.

З урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку, що зазначені вимоги позивача в обраний ним спосіб захисту порушеного права задоволенню не підлягають, оскільки обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови в позові.

З такими висновками погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою вказаної статті передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені ним у постанові від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21 (провадження №61-4347св22) щодо застосування положень ст.344 ЦК України, а також на висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не набула право власності на спірний автомобіль за набувальною давністю, оскільки не могла не знати про те, що транспортний засіб належить на праві власності ОСОБА_2 . Суд правильно встановив, що позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст.344 ЦК України.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду про наявність спору щодо права власності між сторонами на спірний автомобіль, а також що зазначені вимоги позивача в обраний ним спосіб захисту порушеного права задоволенню не підлягають.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з усталеною практикоюЄвропейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, заочне рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом заочне рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Скиба Віталій Володимирович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: