ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 760/4066/21

провадження № 61-5779св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року у складі судді Оксюти Т. Г.

та постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 рокуу складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна та визнання права власності.

2. Позов обґрунтований тим, що вона з ОСОБА_2 перебувала

у зареєстрованому шлюбі з 09 червня 2015 року до 24 вересня 2019 року.

3. На підставі договору довічного утримання від 02 квітня 2016 року, вони набули у власність квартиру АДРЕСА_1 .

4. Право власності на квартиру було зареєстровано на ім`я відповідача.

5. Оскільки квартира набута у власність за час шлюбу, тому є їх спільною власністю.

6. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Короткий зміст вимог зустрічного позову

7. У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час шлюбу.

8. Зустрічний позов ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що квартира отримана ним у власність на підставі договору довічного утримання

від 02 квітня 2016 року, укладеного з подругою його матері ОСОБА_3 .

9. Він з матір`ю постійно спілкувались з ОСОБА_3 , допомагали їй, тому ОСОБА_3 запропонувала укласти договір довічного утримання.

10. Про намір укласти вказаний договір він повідомив ОСОБА_1 , проте їй було все одно. Усі зобов`язання за договором він виконував особисто, за рахунок власних коштів матеріально забезпечував ОСОБА_3 , купував необхідні ліки, продукти харчування, побутові речі тощо, крім того кожного місяця перераховував ОСОБА_3 кошти в сумі 1 500 грн.

11. ОСОБА_1 участі у виконанні зобов`язань за договором довічного утримання не брала, оскільки цей договір був укладений не в інтересах сім`ї,

а ОСОБА_1 не визначена у договорі як набувач майна.

12. За таких обставин просив суд визнати спірну квартиру об`єктом його особистої приватної власності.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

13. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня

2022 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено, а зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Поділено майно, яке

є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності

по 1/2 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 37,4 кв. м, жилою площею 19,6 кв. м. В іншій частині зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

14. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що договір довічного утримання ОСОБА_2 уклав

в інтересах сім`ї, зі згоди дружини ОСОБА_1 , вони обидва брали участь

у виконанні договору, а тому спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частках.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

15. У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

16. 21 квітня 2023 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року.

17. Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення дії оскаржуваних судових рішень відмовлено. У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

18. Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

19. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2021 року

у справі № 185/3086/18, Верховного Суду України від 24 травня 2017 року

у справі № 6-843цс17, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2891цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

20. Вважає, що суди не надали належної оцінки змісту договору довічного утримання та обставинам справи, необ`єктивно та упереджено надали оцінку доказам, які були дослідженні в судовому засіданні, безпідставно та необґрунтовано, надаючи перевагу одним доказам над іншими. При цьому суди безпідставно відхилили докази наявності у ОСОБА_2 власних доходів та здійснення особистого огляду за ОСОБА_3 і не надали належної оцінки показанням свідків.

21. Стверджує, що ОСОБА_1 не здійснювала догляду за

ОСОБА_3 , не відвідувала її у лікарні та не була присутня на похованні. Навпаки вона була проти укладення договору довічного утримання, вважаючи це невигідним, не бажала доглядати за

ОСОБА_3 та витрачати на неї свої кошти.

22. Згода ОСОБА_1 на укладення договору не підтверджує того, що вона погодилася виконувати зобов`язання за цим договором.

23. Оскільки договір довічного утримання було укладено не в інтересах сім`ї, ОСОБА_1 не брала участі у виконанні договору довічного утримання та не була визначена як набувач, спірна квартира є його особистою власністю.

24. Суди, посилавшись на згоду дружини на укладення договору як на доказ, вказаної згоди не досліджували.

25. У матеріалах справи немає жодного доказу, який би свідчив про те, що метою укладення договору довічного утримання були інтереси сім`ї.

26. Квитанції, з яких би вбачалося, що кошти на утримання

ОСОБА_3 перераховувала ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні, тому твердження судів в цій частині ґрунтується виключно на припущеннях та не підтверджується жодним доказом.

27. Крім того суди не надали належної правової оцінки виконанню сторонами обов`язку з поховання ОСОБА_3 .

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

28. У травні 2023 року представники ОСОБА_1 - адвокати

Сягровець Т. М., Воронцов В. Г. подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому посилаючись на законністьта обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просять касаційну скаргу залишити без задоволення.

29. Вважають, що ОСОБА_2 не довів належність квартири до його особистої власності, оскільки тягар доказування мети укладання договору

в особистих інтересах та самостійного здійснення матеріальних витрат на виконання цього договору покладається саме на нього.

30. Договір, який би підтверджував волю сторін на набуття квартири

в особисту власність ОСОБА_2 , не укладався.

31. Договір довічного утримання був укладений ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_1 , що підтверджує бажання набуття квартири саме подружжям.

32. ОСОБА_1 надала квитанції на підтвердження зняття грошей

у періоди, в які мали виконувалися грошові зобов`язання за договором,

а ОСОБА_2 не спростував спільне виконання обов`язків за договором довічного утримання.

33. Виконання договору довічного утримання не передбачає обов`язкову присутність на похованні ОСОБА_3 .

34. Показанням свідків судами була надана ґрунтовна оцінка у сукупності

з іншими доказами у справі.

Фактичні обставини справи встановлені судами

35. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 09 червня 2015 року до 24 вересня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

36. 02 квітня 20016 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір довічного утримання, згідно з яким остання передала у власність ОСОБА_2 квартиру

АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 зобов`язався забезпечувати її утриманням та доглядом на умовах, встановлених цим договором.

37. Відповідно до пункту 21 договору довічного утримання він укладається за згодою дружини набувача ОСОБА_1 , що підтверджується відповідною заявою, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. 02 квітня

2016 року за реєстровим № 2115.

38. Умовами договору довічного утримання передбачене надання ОСОБА_3 щомісячного матеріальногозабезпечення в сумі 1 500 грн.

39. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

40. Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

41. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

42. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

43. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України.

44. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

45. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

46. Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

47. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

48. Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

49. Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

50. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того

з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц).

51. Квартира АДРЕСА_2 набута ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 02 квітня 2016 року під час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 .

52. Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання квартири особистою власністю, ОСОБА_2 посилався на те, що договір довічного утримання укладений ним не в інтересах сім`ї, а джерелом набуття спірної квартири не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, ОСОБА_1 не була визначена у договорі як набувач, не виконувала обов`язки за цим договором.

53. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним

із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

54. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

55. Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві)

у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

56. Згідно зі статтею 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Якщо набувачами

є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи.

57. Отже, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов`язків за цим договором на користь відчужувача.

58. Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

59. Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду

від 22 травня 2019 року у справі № 332/1105/15-ц, від 30 січня 2020 року

у справі № 766/18678/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 185/3086/18,

від 23 лютого 2022 року у справі № 496/1069/18.

60. З урахуванням встановлених судами обставин виконання договору довічного утримання потребувало з боку ОСОБА_2 матеріальних затрат, утримання та забезпечення ОСОБА_3 коштами, харчуванням, одягом, доглядом, допомогою, що відповідно відобразилося на матеріальному становищі подружжя Труханських.

61. Суди встановили, що хоча ОСОБА_1 і не була визначена в договорі довічного утримання як набувач, однак виконувала обов`язки за цим договором зокрема щодо надання коштів (матеріального забезпечення), що підтверджує укладення договору довічного утримання в інтересах сім`ї.

62. Вказані обставини ОСОБА_2 не спростував та не надав доказів на підтвердження того, що метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а його власні, особисті інтереси, так само як і не довів, що він виключно самостійно ніс матеріальні витрати на виконання договору довічного утримання.

63. Належним чином оцінивши докази, надані сторонами, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що спірне майно набуте за договором довічного утримання є спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає поділу між ними в рівних частках.

64. Згідно з усталеною судовою практикою застосування статті 71, статті 365 ЦК України суд визначає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій. При цьому визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу

в натурі є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України (див. постанову Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року

в справі № 691/1240/18).

65. Узагальнені доводи касаційної скарги щодо незгоди ОСОБА_1

з укладенням договору, нездійснення нею догляду за ОСОБА_3 , відсутності бажання надавати свої кошти, не спростовують висновки судів,

а переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів Верховним Судом, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

66. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так

і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

67. Підлягають відхиленню доводи касаційної скарги про те, що суди, посилавшись як на доказ на згоду дружини на укладення договору, її не досліджували.

68. У договорі довічного утримання вказано, що він укладається за згодою дружини набувача ОСОБА_1 , що підтверджено відповідною заявою, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. 02 квітня 2016 року за № 2115.

69. За обставин розглядуваної справи, саме по собі не дослідження судами відповідної заяви ОСОБА_1 , на правильність висновків судів по суті вирішення спору не впливає, оскільки про вказану заяву зазначено у договорі довічного утримання, який підписано ОСОБА_2 без будь-яких застережень. При цьому ОСОБА_2 не був позбавлений можливості заявити клопотання про витребування доказів, якщо вважав, що заява дружини, вказана у договорі довічного утримання, насправді відсутня.

70. Показанням свідків судами попередніх інстанцій була надана оцінка

у сукупності з іншими доказами.

71. Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди не застосували правові висновки Верховного Суду, викладені

у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2021 року у справі № 185/3086/18, Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17,

від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2891цс15.

72. Визначаючи подібність правовідносин, Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта,

з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

73. Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2021 року у справі № 185/3086/18 дійшов висновку, що майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

74. У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі

№ 6-2891цс15 зазначено, що системний аналіз статей 60, 61 СК України, статей 744, 746, 749 ЦК України у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором

у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме

в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

75. У постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі

№ 6-843цс17, предметом якої також були правовідносини щодо договору довічного утримання, укладеного під час шлюбу, Верховний Суд України доповнив правовий висновок, викладений у вищезгаданій постанові

від 13 квітня 2016 року щодо застосування статей 60, 61 СК України з огляду на положення статей 744, 746 ЦК України, правовою позицією про те, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям,

у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми СК України. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі,

є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.

76. За встановлених у розглядуваній справі обставин, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду та Верховного Суду України, викладеним у постановах наведених заявником у касаційній скарзі.

77. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсі.

78. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

79. Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

80. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411

ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня

2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович