Справа №2-721/10
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2023 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючої судді Семенцової Л.М.,

за участі секретаря Стелюти М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у цивільній справі за позовом відкритого акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року до суду надійшла указана скарга, в якій представник заявника адвокат Пасенко В.П. просить зобов`язати Богунський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з майна ОСОБА_1 та заборону на його відчуження, накладені постановою державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції 24.04.2013 року у виконавчому провадженні № 37699015, про що внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Вимоги скарги мотивовані тим, що постановою державного виконавця від 24.04.2013 року про накладенння арешту на належне йому майно та заборону його відчуження порушуються його права як власника такого майна, оскільки 10.12.2013 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження № 37688015 завершено, а матеріали виконавчого провадження держвним виконацем передано до архіву для зберігання, строк зберігання яких становить три роки. Листом Богунського ВДВС м. Житомира від 20.07.2023 року його повідомлено про відсутність у державного виконавця підстав для зняття арешту з майна, який може бути знятий лише в судовому порядку. При цьому необхідно врахувати відсутність протягом 10 років виконавчого провадження та майнових претензій зі сторони стягувача, а також відомостей стосовно рішення державного виконавця про стянення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, що є невиправданим втручанням в його права на мирне володіння майном.

Заявник у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги був повідомлений належним чином, у поданій до суду заяві його представник просить проводити розгляд скарги за її відсутності, вказавши про підтримання вимог скарги.

Начальник Богунського ВДВС у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савіна Н. у судове засідання також не з`явилася, до суду направила відзив на скаргу, в якому, за його змістом, у вирішенні скарги покладається на розсуд суду та просить проводити розгляд скарги за її відсутності.

Суд, дослідивши матеріали скарги, дійшов до наступних висновків.

У справі № 2-705/10 за позовом відкритого акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 16.03.2010 року, яке набрало законної сили, позов задоволено та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь відкритого акціонерного товариства комерційного банку «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 117832,51 грн, а також судові витрати.

У виконавчому провадженні № 37688015 з примусового виконання виконавчого листа № 2-705, виданого Богунським районним судом міста Житомира 17.04.2013 року в справі № 2-705/2010 за позовом відкритого акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, щодо стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором у розмірі 117832,51 грн та судових витрат державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції 24.04.2013 року винесено постанову про накладенння арешту на належне ОСОБА_1 майно та заборону його відчуження у виконавчому провадженні № 37699015, що слідує з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.06.2023 року.

На звернення заявника 14.06.2023 року листом начальника Богунського ВДВС у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савіної Н. від 23.06.2023 року № 63256 повідомлено про відсутність визначених ч. 4 ст. 59 Законом України «Про виконавче провадження» підстав для звільнення майна з-під арешту державним виконавцем. При цьому заначено, що у відділі на примусовому виконанні не перебуває та не перебувало виконавче провадження, зареєстроване в автоматизованій системі виконавчих проваджень за № 37699015.

Як убачається зі змісту відзиву на скаргу, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження, яке зареєстроване в автоматизованій системі виконавчих проваджень за № 37688015, з примусового виконання виконавчого листа № 2-705 Богунського районного суду міста Житомира від 17.04.2013 року про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором у розмірі 117832,51 грн та судових витрат. У відзиві також вказано, що 24.04.2013 року державним виконавцем звернено стягнення на майно боржника, а 10.12.2013 року виконавче провадження завершено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону на момент прийняття рішення), в подальшому виконавче провадження передано до архіву для зберігання.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Чинна на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України «Про виконавче провадження» (ч. 1 ст. 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Повернення виконавчого документа стягувачу на підставі ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Спір у справі виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді незняття арешту державним виконавцем, який здійснював виконавчі дії у виконавчому провадженні на стадії його завершення під час повернення виконавчого документу стягувачу в 2013 році, а в зв`язку з тим, що на заяву ОСОБА_1 від 14.06.2023 року про скасування арешту майна поза межами виконавчого провадження листом від 23.06.2023 року державний виконавець відмовив у задоволенні вимог заяви. При цьому необхідно відмітити, що стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не регулює спірні правовідносини.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Цей принцип, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Мозкаї V. Роїапсі), п. 73).

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Також Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Наявність протягом тривалого часу (10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року в справі № 2/0301/806/11.

На підставі наведеного, враховуючи відсутність протягом 10 років виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, бездіяльність державної виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника є протиправною та невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, у зв`язку з чим порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника та заборону на його відчуження.

Керуючись ст. 19 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 76-82, 260, 353, 450, 451 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу задовольнити.

Зобов`язати Богунський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з майна ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та заборону на його відчуження, накладені постановою державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції від 24.04.2013 року у виконавчому провадженні № 37699015, про що внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку, визначеному ЦПК України, протягом п`ятнадцяти днів з дня її оголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Л.М. Семенцова