Провадження 2/127/2534/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю секретаря судового засідання Остапенко І.В.,

адвоката позивачки Цепляєва С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся адвокат Цепляєв Сергій Вікторович, діючи в інтересах ОСОБА_1 , з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова група «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.04.2021 сталася ДТП внаслідок якої позивачці було завдано матеріальні збитки. 15.04.2021 відповідач зареєстрував страхову справу № 78. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/11230/21 від 15.06.2021, ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850, 00 гривень. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Opel Insignia», д.н.з. НОМЕР_1 , застрахована в ПрАТ «Українська страхова група «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відповідно до полісу № ЕР-201624040. 30.12.2021 позивачка звернулась до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в сумі 127 400, 00 гривень. В добровільному порядку відповідачем було відшкодовано 66 016, 84 гривень. 10.02.2022 позивачка звернулась в експертну установу з метою встановлення матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП. Про день та час огляду автомобіля відповідача було повідомлено завчасно. Відповідно до висновок експерта за результатами транспортно-товарознавчої експертизи № 1127/22-21 від 14.04.2022, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Fiat 500», д.н.з. НОМЕР_2 , станом на 14.04.2021 за вирахуванням залишків пошкодженого автомобіля складає 110 110, 27 гривень. За таких обставин позивачці не в повному обсязі виплачено страхове відшкодування, а саме в сумі 41 493, 43 гривень (110 110, 27 гривень - 66 016, 84 гривень 2 600, 00 гривень (франшиза)).

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду адвоката позивачки із вимогою про стягнення з відповідача на користь позивачки матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, в сумі 41 493, 43 гривень. Також, адвокат позивачки просив суд стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

Ухвалою суду від 17.07.2023 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача було залучено ОСОБА_2 і запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.

На підтвердження виконання вимог ухвали суду від 17.07.2023 в частині направлення третій особі копії позовної заяви із доданими до неї документами, адвокатом позивачки було надано суду фіскальний чек про відправлення поштового відправлення та накладну. (а.с. 47)

З офіційного веб-сайту Укрпошти, доступ до якого є публічним, вбачається, що копію позовної заяви із доданими до неї матеріалами було одержано відповідачем 19.07.2023 (трекінг відправлення 516). (а.с. 37-39)

З матеріалів справи вбачається, що ухвала суду від 17.07.2023 була одержана відповідачем 18.07.2023, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа 17.07.2023 о 18 год. 16 хв. (а.с. 45)

З офіційного веб-сайту Укрпошти, доступ до якого є публічним, вбачається, що копію позовної заяви із доданими до неї матеріалами було одержано третьою особою особисто 25.07.2023 (трекінг відправлення 781).

У строк, визначений судом ухвалою від 17.07.2023, третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, письмові пояснення на позов надані не були.

У строк, визначений судом ухвалою від 17.07.2023, від відповідача надійшов відзив із викладеними у ньому запереченнями щодо задоволення позовних вимог. Так, представник відповідача зазначив, що позивачці було виплачено 63 416, 84 гривень страхового відшкодування (за вирахуванням франшизи та фізичного зносу). У відповідача відсутній обов`язок приймати до уваги наданий позивачем висновок експерта, оскільки законом визначено вичерпний перелік випадків, коли потерпілий має право самостійно обирати експерта для визначення розміру шкоди. У зв`язку із тим, що страховик здійснив виплату страхового відшкодування, у відповідача відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем, оскільки зобов`язання були виконані у повному обсязі та належним чином. Позовні вимоги щодо сплати різниці між фактичним розміром шкоди і сумою страхового відшкодування позивач повинен був направити виключно до особи, яка винна у пошкодженні транспортного засобу винуватця у ДТП. Також представник відповідача послався на неспівмірність витрат позивача на правничу допомогу.

З офіційного веб-сайту Укрпошти, доступ до якого є публічним, вбачається, що вищевказаний відзив не було одержано позивачкою і повернуто на адресу відправника (трекінг відправлення 077). З матеріалів справи вбачається, що про надходження даного відзиву адвокат позивачки дізнався в судовому засіданні, яке відбулось 12.10.2023, а 16.10.2023 ознайомився з матеріалами справи і одержав копію відзиву.

Ухвалою суду від 17.08.2023 розгляд справи вирішено провести у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

25.10.2023 адвокатом позивачки на адресу суду було направлено відповідь на відзив. (одержано судом 26.10.2023). Однак, така відповідь на відзив подана із порушенням строку, встановленого судом. При цьому, порядок подання заяв по суті справи було роз`яснено судом учасникам справи в ухвалі від 17.07.2023. Поважність причин невиконання судового рішення у строк, визначений судом не повідомлено. Клопотання про продовження процесуального строку, встановленого судом для подання відповіді на відзив, не заявлялось. При цьому судом враховано, що подання заяв по суті є правом учасників справи у відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України. Водночас, згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Тому, враховуючи вищевикладене та положення ч. 2 ст. 43, ч. 1 ст. 44, ч. 1 і ч. 2 ст. 126, ч. 2 ст. 278 ЦПК України, суд прийшов до висновку про залишення відповіді на відзив без розгляду.

Ухвалою суду від 02.11.2023 в задоволенні клопотання адвоката позивачки про виклик в судове засідання експерта відмовлено (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання).

В судове засіданні представник відповідача та третя особа повторно не з`явились, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Водночас, в матеріалах справи міститься клопотання представника відповідача про розгляд справи у його відсутність, висловлене у відзиві. (а.с. 55)

Враховуючи вищевикладене, клопотання представника відповідача, думку адвоката позивачки та положення ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність представника відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання).

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, постановою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/11230/21 від 15.06.2021, яка набрала законної сили 26.06.2021, ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності, шляхом накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 850, 00 гривень.

Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вищевказаним судовим рішенням було встановлено, що ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом «Opel Insignia», державний номер НОМЕР_1 , 14.04.2021 об 11 год. 08 хв. в м. Вінниці по вул. А. Янгеля, 56, не була уважною, не зреагувала на зміну дорожньої обстановки, не вибрала безпечної швидкості руху, не дотрималась безпечної дистанції, внаслідок чого допустила зіткнення з транспортним засобом «Fiat 500», державний номер НОМЕР_2 , який рухався попереду. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортний засобів № ЕР-201624040 від 21.10.2020 транспортний засіб «Opel Insignia», державний номер НОМЕР_1 , є забезпечений і відповідальність водія забезпечуваного транспортного засобу застрахованою з 22.10.2020 до 21.10.2021. (а.с. 77)

Судом встановлено, що згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» подія, яка сталася 14.04.2021 є страховим випадком

Згідно із ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України)

Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом встановлено, що на час скоєння 14.04.2021 ДТП ОСОБА_2 на відповідній правовій підставі володіла транспортним засобом марки «Opel Insignia», д.н.з. НОМЕР_1 .

Внаслідок ДТП транспортний засіб марки «Fiat 500», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.13зв.), і яким вона на відповідній правовій підставі володіла на час ДТП, був пошкоджений.

З матеріалів справи не вбачається, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

У ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Як вбачається із заяв по суті справи, сторони визнають ту обставину, що відповідачем на користь позивачки було виплачено 63 416, 84 гривень страхового відшкодування (з урахуванням вирахуваної франшизи). При цьому у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, а тому дані обставини не підлягають доказуванню згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок.

Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його користь, третьої особи, страховик зобов`язаний виконати обов`язок щодо страхового відшкодування.

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього кодексу.

За загальним правилом, відповідальність несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Згідно із ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі ст. 6 вищевказаного Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст.ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Судом встановлено, що відповідно до страхового полісу № ЕР-201624040 від 21.10.2020, страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду заподіяну майну становить 130 000, 00 гривень, франшиза 2 600, 00 гривень. (а.с. 77)

Частиною 1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Статтею 29 вказаного вище Закону визначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За загальним правилом та з огляду на положення ст. 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.2009 № 1335/5/1159) (надалі Методика).

Згідно із п. 2.4 Методики, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості); вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ.

Із звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 2000, складеного 12.01.2022 оцінювачем ОСОБА_3 на виконання умов договору, укладеного 10.08.2020 між ПАТ «УСК «Княжа ВІГ» та ФОП ОСОБА_3 , наданим відповідачем разом із відзивом (надалі Звіт), вбачається, що вартість матеріального збитку, заподіяного ОСОБА_1 після аварійного пошкодження КТЗ «Fiat 500», д.н.з. НОМЕР_2 , станом на 14.04.2021 становить 72 655, 03 гривень (з урахуванням ПДВ, але без урахування ВТВ величини втрати товарної вартості). (а.с. 58-76)

Слід врахувати, що ринкова вартість КТЗ ураховує його комплектність, укомплектованість і фактичний технічний стан, строк експлуатації, величину пробігу, умови, у яких він експлуатувався (зберігався), особливості кон`юнктури ринку регіону. Згідно з принципами зміни вартості, попиту та пропозиції значення ринкової вартості є змінною за фактором часу величиною, яка залежить від коливань ринкових цін на КТЗ та його складники.

Якщо вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників розукомплектованого або аварійно пошкодженого КТЗ, перевищує його ринкову вартість без зазначених пошкоджень, то ринкова вартість такого КТЗ не розраховується. Відновлення такого КТЗ за принципом внеску є економічно недоцільним (п. 7.17 Методики).

Як встановлено судом вище, відповідачем на користь позивачки було виплачено 63 416, 84 гривень страхового відшкодування (з урахуванням вирахуваної франшизи (66 016, 84 гривень 2 600, 00 гривень)).

Судом встановлено, що розмір страхового відшкодування відповідачем узгоджений із позивачкою не був. Разом з тим Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено відмови у виплаті страхового відшкодування в разі неузгодження страховиком та заявником (потерпілим) розміру страхового відшкодування.

Оцінка майна має здійснюватися з урахуванням Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, яким визначено загальні засади оцінки майна і майнових прав.

Відповідно до п. 51 Національного стандарту № 1 незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Разом із цим, відповідно до п. 56 Національного стандарту № 1 звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення тощо. Отже, виходячи з наведених норм, підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 07 квітня 2021 року у справі № 753/3055/18, від 19 травня 2021 року у справі № 523/17998/17.

У випадку, якщо звіт про оцінку транспортного засобу складений взагалі без його огляду, такий звіт не може бути покладений в основу визначення розміру збитку, завданого позивачу (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц).

Як вбачається із вищевказаного Звіту, оцінювачем ОСОБА_3 визначення матеріального збитку відбувалось без огляду КТЗ, на підставі «протоколу огляду спеціалістом «Княжа» та фотододатками»; пошкодження КТЗ зафіксовані в ілюстрованих таблицях (див. Додаток № 3) (аркуш звіту 4). (а.с. 61) Однак, ні протоколу огляду, ні фото, ні ілюстрованих таблиць, наданий відповідачем Звіт не містить.

При цьому, відповідачем не було повідомлено суд про неможливість подання доказів у встановлений законом строк, тобто разом із відзивом, у відповідності до ч. 4 ст. 83 і п. 6 ч. 3 ст. 178 ЦПК України.

Калькуляція вартості відновлювального ремонту складається за результатами технічного огляду КТЗ (п. 8.5. Методики). При цьому, на час складання Звіту ТЗ ОСОБА_4 не був відновлений.

Згідно із п. 8.5.1. Методики, умови щодо визначення вартості відновлювального ремонту без технічного огляду КТЗ зазначені в пункті 5.1. цієї Методики.

Згідно із п. 5.1. Методики, в редакції чинній на час складання Звіту, технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) являє собою початковий етап дослідження, який дає змогу органолептичними методами визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна. Визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом, який складає висновок, можливе тільки за рішенням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у разі надання ним даних, необхідних для проведення дослідження.

Із Звіту вбачається, що складаючи його оцінювач припускав відсутність будь-яких прихованих факторів, що впливають на оцінку КТЗ ) (аркуш звіту 4). (а.с. 61)

За результатами визначення вартості матеріального збитку КТЗ, здійсненого оцінювачем ОСОБА_3 , було визначено: ринкова вартість КТЗ «Fiat 500», д.н.з. НОМЕР_2 , до ДТП 229 187, 20 гривень (інструментальні дослідження КТЗ не проводилися); вартість відновлювального ремонту за витратним підходом 134 951, 85 гривень; вартість матеріального збитку - 72 655, 03 гривень (з урахуванням ПДВ, але без урахування ВТВ величини втрати товарної вартості).

Водночас, не погоджуючись із розміром страхового відшкодування позивачка звернулась до експертної установи - Вінницького відділення КНДІСЕ МЮУ з метою визначення реального розміру збитку. За результатами проведення 14.04.2022 транспортно-товарознавчої експертизи було складено висновок № 1127/22-21, згідно якого: ринкова вартість КТЗ «Fiat 500», д.н.з. НОМЕР_2 , до ДТП 189 178, 50 гривень; вартість відновлювального ремонту 234 834, 14 гривень; вартість КТЗ «Fiat 500», д.н.з. НОМЕР_2 , після ДТП 79 068, 23 гривень. Таким чином, експертом було встановлено, що ремонт даного КТЗ є економічно недоцільним і розраховано завданий матеріальний збиток власнику автомобіля шляхом визначення різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, що становить 110 110, 27 гривень. (а.с. 15-31)

Жодний доказ для суду наперед не має встановленої сили, оскільки дослідження доказів відбувається лише під час розгляду справи по суті, а оцінка під час ухвалення судового рішення. Тому, зокрема зважаючи на принципові розбіжності у Звіті, наданому відповідачем, та експертному висновку, наданому позивачкою, ухвалою суду від 17.08.2023 розгляд справи було вирішено провести з повідомленням (викликом) сторін. В ході розгляду справи судом було роз`яснено право сторони клопотати перед судом про призначення у справі судової транспортно-товарознавчої експертизи. Однак, жодна із сторін по справі не скористалась своїми процесуальними правами і клопотання про призначення судової експертизи не заявила.

Посилання представника відповідача у відзиві на відсутність підстав для прийняття наданого адвокатом позивачки висновку експерта є безпідставними. Так, ч. 3 ст. 102 ЦПК України передбачено, що висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Також, ч. 1 ст. 106 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Відповідно до ч. 1 ст. 107 ЦПК України матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням.

Відповідно до ч. 1 і ч. 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що вищевказаний висновок складено експертом, який обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок; у висновку вказано: де, коли і ким його складено; на якій підставі була проведена експертиза; питання, які були поставлені експертові; наведено обґрунтовані та чіткі відповіді на поставлені питання; які матеріали експерт використав тощо. Також із висновку чітко вбачається, що експертом було особисто проведено огляд об`єкта оцінки; матеріальний збиток визначено з вирахуванням залишків КТЗ. Висновок експерта відповідає вимогам, встановленим чинним законодавством України.

Оцінивши наданий представником відповідача Звіт та наданий адвокатом позивачки висновок експерта, суд прийшов до висновку, що Звіт, враховуючи вищевикладене, не може бути покладений в основу визначення розміру збитку завданого позивачці, водночас висновок експерта є належним і допустимим доказом.

Висновок експерта Вінницького відділення КНДІСЕ МЮУ № 1127/22-21 від 14.04.2022 спростовує звіт оцінювача про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 2000 від 12.01.2022 і визначає ремонт КТЗ «Fiat 500», д.н.з. НОМЕР_2 , економічно недоцільним.

Таким чином суд прийшов до висновку, що необхідні витрати на відновлювальний ремонт автомобіля позивачки перевищують його вартість на момент ДТП, його ремонт є економічно необґрунтованим.

Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди (п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (п. 30.2 ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Таким чином суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, за мінусом сплаченого страхового відшкодування.

Судом прийнято до уваги, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що потерпіла, звернувшись до страховика не одержала страхове відшкодування в розмірі, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Необхідний розмір відшкодування, який би у повному обсязі відшкодовував завдану шкоду, не перевищує ліміт відповідальності страховика, у зв`язку із чим у позивачки виникло право на звернення з вимогою до ПрАТ «Українська страхова група «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про виплату різниці між фактичним розміром завданої шкоди - різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, і сумою страхового відшкодування, оскільки покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Доказів понесення позивачкою витрат на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди суду не надано, вимоги про стягнення таких витрат позивачкою не пред`являлись.

Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, за мінусом сплаченого страхового відшкодування, в сумі 41 493, 43 гривень (189 178, 50 гривень 79 068, 23 гривень (з вирахуванням залишків автомобіля) 66 016, 84 гривень - 2 600, 00 гривень (франшиза)).

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, а відповідачем разом із відзивом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалі суду від 17.07.2023 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, заслухавши пояснення адвоката позивачки, дослідивши письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивачки шляхом стягнення на її користь з ПрАТ «Українська страхова група «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» недоплаченого страхового відшкодування в сумі 41 493, 43 гривень.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено сплату позивачкою при зверненні до суду судового збору в сумі 1 073, 60 гривень, що підтверджується квитанцією від 10.07.2023. (а.с. 14)

Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 073, 60 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (100 %).

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Судом встановлено, що 01.07.2023 між ОСОБА_1 та адвокатом Цепляєвим С.В. було укладено договір про надання правничої допомоги № 01/07-23, на підставі якого було видано ордер. (а.с. 14 зв.)

Згідно Єдиного реєстру адвокатів України, Цепляєв С.В. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 316, виданого 25.01.1999.

На підтвердження виконання позивачкою умов вищевказаного договору, суду надано квитанцію № 26 від 03.07.2023 про сплату гонорару адвокату в сумі 15 000, 00 гривень. (а.с. 11)

Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4, 5, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Представником відповідача у даній справі висловлені заперечення щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000, 00 гривень, у зв`язку з їх необґрунтованістю та неспівмірністю.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 гривень є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи зважаючи на те, що справа є незначної складності, а її розгляд відбувався в порядку спрощеного позовного провадження.

Суду не надано детальний опис робіт (наданих послуг) та розрахунок витрат. Однак, судом прийнято до уваги, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Водночас, надання адвокатських послуг позивачці, зокрема підтверджується матеріалами справи. Беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації і захисту прав та інтересів клієнта. Участь у судових засіданнях являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напряму, його очікування та безпосередня участь у судовому засіданні.

При цьому, суд звертає увагу учасників справи на те, що суд не втручається у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару, а лише виконує свій обов`язок щодо розподілу судових витрат.

Суд погоджується з доводами представника відповідача про необґрунтованість та неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу позивача з реальним обсягом такої допомоги, складністю справи та виконаних робіт (наданих послуг), критерію реальності таких витрат. Суд прийшов до висновку, що позивачем не дотримано вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Зважаючи на викладене вище, приймаючи до уваги заперечення представника відповідача щодо розміру судових витрат, суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, підлягає зменшенню та відшкодуванню у сумі 10 000, 00 гривень.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Статтею 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством; предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань; предметом висновку експерта не можуть бути питання права; висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи; висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи; суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку; у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав; інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством; у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Адвокатом позивачки під час пред`явлення позову було надано висновок експерта Вінницького відділення КНДІСЕ МЮУ № 1127/22-21 від 14.04.2022 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи, складений на замовлення позивачки (а.с. 15-31). За проведення експертизи позивачкою сплачено 1 585, 67 гривень, що підтверджується копією акту здачі-приймання висновку експерта 1127/22-21 від 14.04.2022 та копією квитанції № від 18.02.2022. (а.с. 12-12зв.)

Надані адвокатом позивачки докази відповідають вимогам ст. 102 ЦПК України щодо висновку експерта, зокрема, у висновку вказано, що судова експертиза проводилась для подання її висновку до суду, експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що початок «вирішення спору» щодо своїх «прав та обов`язків цивільного характеру» пов`язується з поданням цивільного позову (див., зокрема: REDKA v. UKRAINE, № 19164/04, § 32, ЄСПЛ, від 21 червня 2007 року; VASILCHUK v. UKRAINE, № 31387/05, § 49, ЄСПЛ, від 10 грудня 2009 року).

Період, коли тривало провадження щодо процесуальних питань, має розглядатись як частина розгляду справи по суті та, відповідно, як частина вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру (LITVINYUK v. UKRAINE, № 55109/08, § 19, ЄСПЛ, від 01 березня 2018 року).

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 25.10.2023 у справі № 712/4126/22 сформулювала наступний висновок:

«Розумний читач, який повністю володіє мовою, зрозумів би текст процесуальних норм так, що сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену як до подання позову, так і після (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експертизи як доказ). Отже відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі;

звужувальне тлумачення процесуальних норм щодо не відшкодування судових витрат за експертизу суттєво обмежує засаду (принцип) цивільного судочинства про відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. При цьому таке обмеження не обумовлене безпосередніми приписами норм процесуального законодавства, а здійснене касаційним судом на підставі припущень про обмеження права іншої особи брати участь у процесі проведення експертизи, зокрема подавати заяву про відвід експерта, що не відповідає дійсності, оскільки, враховуючи засаду (принцип) змагальності, учасники справи не позбавлені можливості під час розгляду справи судом заперечувати проти висновку експерта, в тому числі посилаючись на наявність підстав для відводу, а суд за таких обставин має підстави для визнання такого висновку експерта недопустимим доказом;

відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, «підриває» конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права».

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що понесені позивачкою витрати на проведення експертизи на її замовлення до відкриття провадження у даній справі, відносяться до судових витрат у цій справі, а тому, враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягнення із відповідача на користь позивачки в сумі 1 585, 67 гривень.

До ухвалення рішення у справі учасники справи не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір інших понесених витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано.

Враховуючи вищенаведене та керуючись Конституцією України, п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 12, ст.ст. 15, 16, 22, 509, 999, 1166, 1187, 1188, 1192, 1194 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 102, 133, 137, 141, 229, 258, 259, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 41 493, 43 гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 073, 60 гривень, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 гривень та витрати пов`язані із проведенням експертизи в сумі 1 585, 70 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Вінницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_1 .

Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»: ; місцезнаходження: м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 44.

ОСОБА_2 : ІНФОРМАЦІЯ_2 ; місце проживання: АДРЕСА_2

Рішення суду складено 07.11.2023.

Суддя: