Справа № 357/8389/23
Провадження № 2/357/2427/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді - Бондаренко О.В., при секретарі Кононюку П.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів ,

В С Т А Н О В И В :

13.07.2023 ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 14 лютого 2004 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від спільного проживання вони мають двох дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із нею та знаходяться у неї матеріальному забезпеченні. Відповідач ухиляється від утримання дітей, добровільно матеріальної допомоги не надає, а сама вона не має матеріальної змоги забезпечити дітей усім необхідним. У зв`язку з чим, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до їх повноліття.

14.07.2023 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

13.07.2023 позивачка подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

22.09.2023 відповідач подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позові вимоги визнає частково, заперечує проти стягнення з нього аліментів на сина, оскільки син перебуває на його утриманні, та просив відкласти розгляд справи для отримання ним правової допомоги.

22.09.2023 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, якою задоволено клопотання відповідача щодо відкладення судового засідання, визнано явку позивача обов`язковою для дачі пояснень у справі та відкладено засідання на 18.10.2023.

18.10.2023 відповідач подав до суду заяву, в якій повідомив електронну адресу позивачки, оскільки вона за зареєстрованою адресою не проживає, адже перебуває за кордоном, та подав до суду докази щодо перебування сина ОСОБА_5 на його утриманні.

18.10.2023 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, якою прийнято до розгляду докази подані відповідачем та відкладено судове засідання на 09.11.2023 для реалізації позивачем права на подання заяв щодо спору.

Позивачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, окрім позовної заяви інших заяв щодо спору до суду не подала, 13.07.2023 подала заяву, про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач у судовому засіданні 18.10.2023 позов визнав частково, підтримав подану ним заяву від 22.09.2023, просив прийняти до уваги подані ним докази щодо перебування сина на його утриманні та 18.10.2023 подав до суду заяву, про розгляд справи за його відсутності.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 14 лютого 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2023 року, у справі № 357/8391/23, яке набрало законної сили 24.10.2023, шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено матеріалами справи (а.с.4,6,7,8) та інформацією з сайту Судової влади України та ДРСР.

З витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2-03/13345 від 11.07.2023 ( а.с.9) вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

З Договору про навчання у Національному транспортному університеті № АА071/23 (а.с.39) вбачається, що від 16 серпня 2023 року між Національним транспортним університетом державної форми власності, в особі в.о. ректора Дмитриченка Миколи Федоровича, який діє на підставі Статуту, та ОСОБА_2 було укладено договір щодо навчання ОСОБА_3 у вказаному навчальному закладі за денною формою здобуття освіти за освітньою програмою та спеціальністю «Автомобільний транспорт» для здобуття ступеня вищої освіти бакалавр, зі строком навчання до 01.07.2024.

З Договору № 1118-23 від 17 серпня 2023 року, укладеного між Національним транспортним університетом державної форми власності, в особі в.о. ректора Дмитриченка Миколи Федоровича, який діє на підставі Статуту, та ОСОБА_2 (а.с.41) вбачається, що навчання ОСОБА_3 у вказаному навчальному закладі здійснюється на платній основі, загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 72000,00 грн.

Згідно договору найму житлового приміщення в гуртожитку Національного транспортного університету від 30 серпня 2023 року (а.с.42-43), укладеного між Національним транспортним університетом державної форми власності, в особі в.о. ректора Дмитриченка Миколи Федоровича, який діє на підставі Статуту, та ОСОБА_3 , останньому надано ордер № 110 від 30.08.2023 з правом проживання в гуртожитку АДРЕСА_2 .

З витягу з реєстру територіальної громади від 18.10.2023 ( а.с.44) вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27 вересня 2023 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

З копій квитанцій (а.с.45) вбачається, що ОСОБА_2 21.08.2023 здійснив оплату коштів у розмірі 4000,00 грн. за проживання ОСОБА_3 у гуртожитку та 22.08.2023 відповідач здійснив оплату коштів на навчання сина у розмірі 9000,00 грн., отримувач вказаних платежів - Національний транспортний університет.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлений у розмірі 2833 гривні.

Отже, розмір аліментів на дитину має бути не меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у даному випадку не менше 1416,50 грн.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідач заперечуючи проти позову в частині стягнення аліментів на сина, вказує на те, що син перебуває на його утриманні та подав до суду докази ( а.с.39-45).

Суд приймає до уваги вказані твердження, враховуючи, що подані докази узгоджуються між собою, вони підтверджують факт перебування неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні батька, що не спростовано позивачем.

Суд критично оцінює довідку щодо зареєстрованого місця проживання від 11.07.2023, подану позивачкою до позову, адже інших доказів, які б у своїй сукупності дали змогу суду встановити обставини щодо перебування сина на утриманні матері до суду не надано, крім того, з поданих відповідачем доказів встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27 вересня 2023 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставини щодо перебування сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на її утриманні, адже вказані нею обставини спростовані відповідачем.

Щодо стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд виходить з наступного.

Так, відповідач у даній частині позов визнав, а відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.1 ч.5 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Таким чином, з урахуванням рівності батьківських обов`язків, розмір аліментів - 1/4 частина від заробітку (доходу) платника є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідає принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і такий обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері, та і батька, обов`язком особистим, індивідуальним, керуючись завданнями цивільного судочинства, враховуючи визнання в даній частині відповідачем позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 13.07.2023 і до досягнення дитиною повноліття, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, її рівню життя, фізичному, моральному, культурному, духовному і соціальному розвитку, а в частині стягнення аліментів на сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позов не підлягає до задоволення з наведених вище у рішенні підстав.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно з ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

На підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст. 7, 180 - 183 СК України, ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 223, 258 -259, 265, 268, 274-279, 354 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ), про стягнення аліментів, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 13.07.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 09.11.2023.

Суддя О. В. Бондаренко