ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1001/23 Номер провадження 22-ц/814/4036/23Головуючий у 1-й інстанції Дністрян О.М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою приватного підприємства імені Зубковського

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 червня 2023 року, постановлене суддею Дністрян О.М. (повний текст складено 16 червня 2023 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства імені Зубковського про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

28.02.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що наказом ПП імені Зубковського від 27.09.2021 №29-К був прийнятий на роботу на посаду охоронника та наказом від 01.10.2022 №18-К звільнений з посади згідно п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін. Однак на час звільнення, в порушення ст.116 КЗпП України, із ним не був проведений повний розрахунок та не виплачено заборгованість по заробітній платі, яка із січня 2022 року виплачувалася частинами із затримками на один-два місяця.

Надати відомості про фактичні виплати заробітної плати щомісячно відповідач відмовився, тоді як згідно довідки підприємства станом на 14.03.2023 загальна суму заборгованості склала 26 093,00 грн., яку позивач заявляє до стягнення, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 02.10.2022 по 01.04.2023 у розмірі 31 623,00 грн., а всього 57 716,00 грн.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12.06.2023 позов ОСОБА_1 до ПП імені Зубковського про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено частково.

Стягнуто з ПП імені Зубковського на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну в розмірі 26 093,00 грн.

Стягнуто з ПП імені Зубковського на користь ОСОБА_1 середній заробіток на час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2022 по 01.04.2023 у розмірі 30 231,50 грн., з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ПП імені Зубковського на користь держави судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Рішення міськрайонного суду вмотивовано тим, що із підстав порушення прав позивача на виплату всіх сум, належним йому при звільненні, з відповідача на його користь підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 26 093,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку, що склав 130 робочих дні, при середньоденній заробітній платі позивача 232,55 грн., тобто 30 231,50 грн., з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Із рішенням міськрайонного суду не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким провадження у справі в частині стягнення заборгованості по заробітній платі закрити на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, а в частині стягнення затримки розрахунку при звільненні - відмовити у задоволенні позову.

Зазначає, що заборгованість із заробітної плати виплачена позивачу 04.04.2023 у розмірі 26 093,94 грн., що підтверджується копією зведеної відомості сум для зарахування на картрахунки №407 та є підставою закриття провадження у справі, у зв`язку із відсутністю предмету спору.

Вважає вимоги позову в частині стягнення затримки розрахунку при звільненні не підтвердженими належними доказами, а її розмір неспівмірним зі встановленим розміром заборгованості та її характером.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України) без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приймає до уваги наступне.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що із 28.09.2021 по 01.10.2022 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з приватним підприємством імені Зубковського, що підтверджується відмітками у трудовій книжці працівника серії НОМЕР_1 ./а.с.6/

14.03.2023 приватним підприємством імені Зубковського видано ОСОБА_1 довідку №11, у тім, що він дійсно працював на підприємстві по 01.10.2022, заборгованість по заробітній платі станом на 14.03.2023 склала 26 093,94 грн./а.с.7/.

Згідно довідки-розрахунку середньої заробітної плати, складеної головним бухгалтером Миргородської районної організації профспілки працівників АПК, датованої 24.05.2023, при щомісячній заробітній платі робітника 5 230,00 грн., щоденний заробіток працівника за два місяці буде складати: за серпень 2022 року 5 230,00 грн. (заробітна плата за місяць): 23 робочі дні = 227,40 грн.; за вересень 2022 року 5 230,00 грн. (заробітна плата за місяць): 22 робочі дні = 237,70 грн.; щоденний заробіток робітника складає: 227,40 грн. + 237,70 грн. = 465,10 грн. : 2 = 232,55 грн./а.с.34/

При постановленні рішення, міськрайонний суд виходив із того, що позивачем доведено та не спростовано відповідачем наявність заборгованості з заробітної плати, яка підлягає до стягнення включно із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30 231,50 грн. за період до 01.04.2023, що складає 130 робочих дні, при середньоденній заробітній платі позивача 232,55 грн. З суми середнього заробітку підлягають стягненню податки та обов`язкові платежі.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У цій справі установлено та не спростовано відповідачем належним доказами факт невиконання ним при звільненні працівника вимог статті 116 КЗпП України, що є підставою стягнення остаточного розрахунку в судовому порядку. При визначенні розміру стягнення судом першої інстанції враховано наявні у справі відомості роботодавця про заборгованість з заробітної плати станом 14 березня 2023 року у розмірі 26 093,94 грн.

Такі докази становили предмет дослідження суду першої інстанції та не були спростовані відповідачем, який не виконав свій процесуальний обов`язок та не надав суду доказів на спростування заявленої до стягнення заборгованості.

Натомість суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина перша та друга статті 367 ЦПК України).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 27.03.2023 у справі №686/9366/20 зазначено, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Із матеріалів справи убачається, що копія зведеної відомості сум для зарахування на картрахунки №407 від 04.04.2023, як доказ сплати працівнику заборгованості з заробітної плати, не становила предмет дослідження суду першої інстанції. При цьому відповідач диспозитивно розпоряджаючись належними йому процесуальними правами, неодноразово звертався в суд із різними клопотаннями, у тому числі про відкладення розгляду справи для надання доказів, які надані так і не були, а також не ініціював питання закриття провадження на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, а його позиція зводилася до заперечення проти позовних вимог згідно заяви від 12 червня 2023 року.

Звертаючись в суд із апеляційною скаргою та обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги новим доказом, відповідач також не довів існування об`єктивних обставин неможливості його своєчасного надання та закриття провадження у справі. Відтак, за правилами ч.2 ст.356 ЦПК України такий доказ не може становити предмет дослідження суду апеляційної інстанції, що виключає підстави застосування п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України.

При цьому колегія суддів враховує позицію Верховного Суду у справі №499/895/19 від 12.10.2023, за якої сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог та доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява №3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Стосовно стягнення затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів враховує наступне.

За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Отже, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Із матеріалів справи убачається та підтверджується довідкою-розрахунком, складеним Миргородською районною організації профспілки працівників АПК, що сума стягнення середнього заробітку обрахована, виходячи із розміру середньоденного заробітку, що склав 232,55 грн. х 130 робочих днів, наступного після звільнення до дати звернення в суд із цим позовом.

Такий розрахунок стягнення не спростований відповідачем, як роботодавцем, який був зобов`язаний надати суду першої інстанції відомості про середній заробіток працівника, але його не виконав, а тому за правилами ч.4 ст.12 ЦПК України несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних. При цьому колегія суддів враховує, що в суді апеляційної інстанції відповідач також не надав котррозрахунок, а лише поставив під сумнів наведений судом.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо можливого зменшення розміру стягнення, який перевищує розмір заборгованості, колегія суддів враховує наступне.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Із матеріалів справи убачається, що позивачу при звільненні підлягала до виплати заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 26 093,00 грн.

Постановлений до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку обрахований судом за період з 01.10.2022 по 01.04.2023 на суму 31 623,00 грн., що є неспівмірним із сумою боргу, що, з огляду на відсутність у справі доказів звернення позивача до роботодавця упродовж року після звільнення за розрахунком, колегія суддів визнає наявними підстави для зменшення розміру стягнення із 31 623,00 грн. до 10 000,00грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31 623,00 грн. до 10 000,00 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.

Згідно зі ст.141 ЦПК України, пропорційно задоволеним вимогам позову (62%), шляхом взаємозаліку, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 134,20 грн. (1664,08 грн. (судовий збір за першу інстанцію) - 1529,88 грн. (пропорція до задоволених вимог апеляційної скарги).

Керуючись ст.ст.367, 368,374, 376 ч.ч.3,4, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного підприємства імені Зубковського задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 червня 2023 року - змінити в частині розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши його із 31 623,00 грн. до 10 000,00грн. та в частині розміру судового збору, постановленого на користь держави, зменшивши його із 2 684,00 грн. до 134,20 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07.11.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак