ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9022/23 Справа № 202/2757/20 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Макарова М.О., Максюти Ж.І.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", треті особи: Національний банк України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінілон" про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим, 18 квітня 2022 року, позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк"), треті особи: Національний банк України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінілон" (далі - ТОВ "Фінілон"), про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк було укладено депозитний договір №SAMDN1990 від 29 квітня 2008 року, вклад «Депозит VIP», з особовим рахунком по вкладу № НОМЕР_1 за умовами якого позивач вніс на особовий рахунок грошові кошти у початковій сумі 68712,83 дол. США строком на 12 місяців з відсотковою ставкою 12 % річних, яка діяла станом на час укладення договору та була чинною до його першої автоматичної пролонгації, після останньої пролонгації, станом на 01 квітня 2014 року, процентна ставка складала 9,75 % річних; депозитний договір №SAMDN3613 від 16 липня 2012 року, вклад «Депозит VIP», з особовим рахунком по вкладу № НОМЕР_2 , за умовами якого позивач вніс на особовий рахунок грошові кошти у початковій сумі 70000 дол. США строком на 12 місяців з відсотковою ставкою 10 % річних, яка діяла станом на час укладення договору та була чинною до його першої автоматичної пролонгації, після останньої пролонгації, станом на 01 квітня 2014 року, процентна ставка складала 8,5% річних; депозитний договір №SAMDN8803 від 31 серпня 2012 року, вклад «Депозит VIP», з особовим рахунком по вкладу № НОМЕР_3 , за умовами якого позивач вніс на особовий рахунок грошові кошти у початковій сумі 463088,18 грн. строком на 12 місяців з відсотковою ставкою 18 % річних, яка діяла станом на час укладення договору та була чинною до його першої автоматичної пролонгації, після останньої пролонгації, станом на 01 квітня 2014 року, процентна ставка не змінилася та складала 18% річних.

Відповідно до банківських виписок, станом на 25 березня 2014 року, на особовому рахунку № НОМЕР_1 за договором №SAMDN1990 від 29 квітня 2008 року обліковувалися грошові кошти у розмірі 127874,17 дол. США; станом на 16 березня 2014 року на особовому рахунку № НОМЕР_2 за договором №SAMDN3613 від 16 липня 2012 року обліковувалися грошові кошти у розмірі 81802,32 дол. США; станом на 31 березня 2014 року на особовому рахунку № НОМЕР_3 за договором №SAMDN8803 від 31 серпня 2012 року обліковувалися грошові кошти у розмірі 688814, 05 грн. 3 урахуванням відповіді Національного Банку України та банківських виписок вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» з 01 квітня 2014 року, в порушення чинного законодавства, перестав надавати до Національного Банку України щомісячні звіти, а також перестав нараховувати з березня 2014 року проценти по усім своїм діючим депозитним договорам, які було укладено у Кримському регіональному управлінні ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач неодноразово звертався до АТ КБ «ПриватБанк» із письмовою заявою про повернення йому грошових коштів за депозитними договорами, однак грошові кошти повернуті банком не були.

Враховуючи вищевикладене, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь за депозитним договором №SAMDN1990 від 29 квітня 2008 року, вклад «Депозит VIP», особовий рахунок № НОМЕР_1 : 3 % на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, з 19 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року, у сумі 12318,62 дол. США; на підставі ч. 5 ст. 10 3акону України «Про захист прав споживачів», пеню, за період з 23 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року, зменшивши її до розміру процентів за даним договором, нарахованих до 19 грудня 2019 року (з дня укладення договору по 18 грудня 2019 року, включно) у сумі 1760465,90 грн; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь за депозитним договором №SAMDN3613 від 16 липня 2012 року, вклад «Депозит VIP», особовий рахунок № НОМЕР_2 : 3 % на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, за період з 19 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року у сумі 7775,15 дол. США; пеню, на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 23 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року, зменшивши її до розміру процентів за даним договором, нарахованих до 19 грудня 2019 року (з дня укладення договору по 18 грудня 2019 року, включно) у сумі 1069699,56 грн; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь позивача за депозитним договором №SAMDN8803 від 31 серпня 2012 року, вклад «Депозит VIP», особовий рахунок № НОМЕР_3 : 3 % на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 19 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року у сумі 45122,03 грн; пеню на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 23 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року, зменшивши її до розміру процентів за даним договором, нарахованих до 19 грудня 2019 року (з дня укладення договору по 18 грудня 2019 року включно) у сумі 964731,98 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за депозитним договором №SAMDN1990 від 29 квітня 2008 року пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 23 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року у сумі 1760465,90 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за депозитним договором №SAMDN3613 від 16 липня 2012 року пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 23 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року у сумі 1 069 699,56 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за депозитним договором №SAMDN8803 від 31 серпня 2012 року пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 23 лютого 2021 року по 23 лютого.2022 року у сумі 964 731,98 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні на його користь 3% річних, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити та стягнути на його користь 3% річних за порушення відповідачем грошового зобов`язання по вказаних договорах в національній валюті, а не в доларах США.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач має беззаперечне право на стягнення на його користь 3% річних, нарахованих на розміри його вкладів протягом строку позовної давності. Вказував, що суд не взяв до уваги, що він просив суд стягнути 3% річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, а не проценти за вже розірваними судом договорами, за ставкою 3% річних.

В апеляційній скарзі відповідач АТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що стягнута рішенням суду пеня, є завищеною та не відповідає принципу розумності, справедливості, пропорційності, та засадам цивільного судочинства. Вказували, що відсотки, які отримує вкладник від розміщення коштів на депозитному рахунку у банківській установі, є його доходом та прибутком, та, відповідно, можуть бути віднесені до збитків, згідно ст.22 ЦК України. Зазначали, що суд, задля усунення явної неспівмірності понесеним особою збиткам, має право на пом`якшення такої міри відповідальності та на зменшення розміру неустойки.

26 жовтня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бардаченко В.В. надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги АТ КБ "ПриватБанк" та задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, відзиву представника ОСОБА_1 - адвоката Бардаченко В.В. на апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк", колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги АТ КБ "ПриватБанк" та вважає за можливе частково задовольнити апеляційну скар гу ОСОБА_1 , з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_1 та Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Депозитний договір від 29 квітня 2008 року №SAMDN1990, вклад «Депозит VIP», з основною карткою, (картка-рахунок по вкладу №4216) за умовами якого ОСОБА_1 вніс на особовий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти у початковій сумі 68712,83 USD строком на 12 місяців з відсотковою ставкою 12% річних, яка діяла станом на час укладення договору та була чинною до його першої автоматичної пролонгації; після останньої пролонгації, станом на 01 квітня 2014 року, процентна ставка складала 9,75% річних.

16 липня 2012 року між ОСОБА_1 та Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Депозитний договір №SAMDN3613, вклад «Депозит VIP», з основною карткою (особовий рахунок по вкладу № НОМЕР_2 ) за умовами якого ОСОБА_1 вніс на особовий рахунок № НОМЕР_2 грошові кошти у початковій сумі 70000 USD строком на 12 місяців з відсотковою ставкою 10% річних, яка діяла станом на час укладення договору та була чинною до його першої автоматичної пролонгації; після останньої пролонгації, станом на 01 квітня 2014 року, процентна ставка складала 8,5% річних.

31 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Депозитний договір №SAMDN8803, вклад «Депозит VIP», з основною карткою (особовий рахунок по вкладу № НОМЕР_3 ), за умовами якого ОСОБА_1 вніс на особовий рахунок № НОМЕР_3 грошові кошти у початковій сумі 463088,18 грн строком на 12 місяців з відсотковою ставкою 18% річних, яка діяла станом на час укладення договору та була чинною до його першої автоматичної пролонгації; після останньої пролонгації, станом на 01 квітня 2014 року, процентна ставка не змінилася та складала 18% річних.

Відповідно до наданих ОСОБА_1 виписок по депозитних рахунках та Звіту про концентрацію ризиків за пасивними операціями Банку, наданого Національним банком України, на рахунках позивача, станом на 01 квітня 2014 року, обліковувалися грошові кошти у розмірі: за депозитним договором від 29 квітня 2008 року №SAMDN1990, вклад «Депозит VIP», з особовим рахунком по договору №4216 (він знаходився на 5-й черговій пролонгації, після попередніх чотирьох автоматичних пролонгацій договору дата чергової пролонгації у звіті НБУ зазначено 25 квітня 2013 року) у розмірі 127874,17 доларів США; за депозитним договором від 16 липня 2012 року №SAMDN3613, вклад «Депозит VIP», з особовим рахунком по договору №3400 (він знаходився на першій черговій автоматичній пролонгації, дата якої 31 серпня 2013 року) у розмірі 81 802,32 доларів США; за депозитним договором від 31 серпня 2012 року №SAMDN8803, вклад «Депозит VIP», з особовим рахунком по договору №3771 (він знаходився на першій черговій автоматичній пролонгації, дата якої 16 липня 2013 року) у розмірі 688814,05 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано депозитний договір від 29 квітня 2008 року №SAMDN1990 з особовим рахунком № НОМЕР_1 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу разом з нарахованими процентами, станом на 01 квітня 2014 року, у розмірі 127 874,17 доларів США; проценти за період з 01 квітня 2014 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 60176,79 доларів США; 3% річних за період з 18 грудня 2016 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 15 167,95 доларів США, а всього 203 218,91 доларів США; пеню за період з 18 грудня 2018 року по 18 грудня 2019 у розмірі 1167949,49 грн з відрахуванням на користь держави обов`язкових податків і платежів.

Розірвано депозитний договір від 16 липня 2012 року №SAMDN3613 з особовим рахунком № НОМЕР_2 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу разом з нарахованими процентами, станом на 01 квітня 2014 року, у розмірі 81802,32 доларів США; проценти за період з 01 квітня 2014 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 36564,80 доларів США; 3% річних за період з 18 грудня 2016 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 9614,30 доларів США, а всього 127981,42 доларів США; пеню за період з 18 грудня 2018 року по 18 грудня 2019 у розмірі 736953,65 грн з відрахуванням на користь держави обов`язкових податків і платежів.

Розірвано депозитний договір від 31 серпня 2012 року №SAMDN8803 з особовим рахунком № НОМЕР_3 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 суму вкладу разом з нарахованими процентами, станом на 01 квітня 2014 року, у розмірі 688 814,05 грн; проценти за період з 01 квітня 2014 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 964 731,98 грн; 3% за період з 18 грудня 2016 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 105 630,24 грн; пеню за період з 18 грудня 2018 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 1794 320,70 грн; інфляційні втрати за період з 18 грудня 2016 року по 18 грудня 2019 року у розмірі 214 500,48 грн, а всього 3 767 997,45 грн з відрахуванням на користь держави обов`язкових податків і платежів. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384,20 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 9 605,00 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Компенсовано АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 14 407,50 грн за рахунок держави.

Постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року задоволено заяви представників ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про відмову від частини позовних вимог. Прийнято відмову ОСОБА_1 від частини позову до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення неустойки (пені) з АТ КБ «Приватбанк» за депозитними договорами та в цій частині визнано нечинними рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року й постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року. Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» у частині позовних вимог про стягнення неустойки (пені). Відмовлено у задоволенні клопотання представника АТ КБ «Приватбанк» про зупинення провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №199/3152/20, провадження №14-224 цс 21. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дугінова Д.А. задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» суми вкладу за депозитними договорами з нарахованими процентами і в цій частині справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 28.11.20022 року, рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» суми вкладу за депозитними договорами з нарахованими процентами залишено без змін.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення 3 % на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, пені, на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок Банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд вважав, що для обчислення пені, базою якої є проценти у валюті, повинна застосовуватися наступна формула: «розмір стягнутих судом відсотків у відповідних валютах у справі № 202/5076/19 за кожним договором» х 3%» за кожен день порушення прав споживача» /100х «кількість днів з » х «офіційні курси валют НБУ: долар США». Враховуючи вищезазначене розмір пені, які підлягає стягненню судом з відповідача по кожному депозитному договору дорівнює сумі утримуваних Банком коштів по кожному договору, та відповідно складатиме: за депозитним договором №SAMDN1990 від 29 квітня 2008 року 1 760 465,90 грн (60 176,79 х 365 днів х 3% /100 х 29, 2549 (офіційний курс НБУ) = 19277102,41 грн зі зменшенням пені до розміру самих процентів 1760465,90 грн; за депозитним договором №SAMDN3613 від 16 липня 2012 року 1 069 699,56 грн (36564,80 х 365 днів х 3% /100 х 29, 2549 (офіційний курс НБУ) = 11713210,26 грн зі зменшенням пені до розміру самих процентів 1069699,56 грн; за депозитним договором № SAMDN8803 від 31 серпня 2012 року 9647731,98 грн (964 731,98 х 365 днів х 3% /100 х 29, 2549 (офіційний курс НБУ) = 10563815,18 грн зі зменшенням пені до розміру самих процентів 9647731,98 грн. Враховуючи викладене суд вважав, що позовні вимоги про стягнення пені за період з 23 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року, зменшеної до розміру нарахованих процентів підлягають задоволенню. Оскільки, у зв`язку з розірванням договорів банківського вкладу за рішенням суду, яке набрало законної сили 21 вересня 2022 року, 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у валюті договорів за період з 19 грудня 2019 по 23 лютого 2022 року нарахуванню не підлягало, тому суд дійшов висновку про залишення цих позовних вимог без задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення пені, відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», однак не погоджується з висновком суду в частині відмови у стягненні 3 % річних, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) і навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.

Не всі договори, які опосередковують зобов`язальні відносини з фінансовими ресурсами, відповідають класичній моделі послуг. Зокрема, договір банківського вкладу послугою у вказаному розумінні не є, адже вкладник як замовник такої «послуги» нічого не оплачує банку навпаки, оплатність цього договору є зворотною: саме вкладник отримує відсотки за депозитом. Крім того, результат депозитної операції як фінансової послуги в інтересах вкладника не можна визнати невіддільним від діяльності банку та необігоздатним, адже грошові кошти, виплачені як відсотки за депозитом, очевидно є найбільш ліквідним та цілком обігоздатним майном.

Отже, у системі договірних зобов`язань, що запроваджена ЦК України, договір банківського вкладу (депозиту) є договором sui generis (свого роду), який не може бути кваліфікований як різновид договору про надання послуг.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб,а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно з приписами пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У цьому випадку вкладається істотно розширений зміст: послугами згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання зі споживачами, які не вписуються в набагато більш конкретні й чіткі визначення понять «товари» та «роботи`і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України, адже включає в себе, наприклад, прокат, який ЦК України однозначно кваліфікується як різновид договору майнового найму.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

За змістом статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а Банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в Банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, у якій зазначила, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок Банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20.

У зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені, на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка розрахована виходячи з вище зазеначених норм закону.

Доводи апеляційної скарги АТ Б "ПриватБанк" вказаних висновків не спростовують.

Підстави для застосування приписів ч. 3 ст. 551 ЦК України у даному випадку відсутні, тому колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги АК КБ ПриватБанк в цій частині.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року, у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Суди першої й апеляційної інстанцій помилково стягнули проценти за ставкою в розмірі 1 %, що зазвичай сплачується банком за вкладом «на вимогу» відповідно до вимог статті 1070 ЦК України».

Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши, що договори про депозит є розірваними за рішенням суду, яке набрало законної сили 21 вересня 2022 року, суд першої інстанції безпідставно не врахував, що саме з моменту розірвання цих договорів права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання та він має право на стягнення з відповідача 3% річних за період прострочення зобов`язання відповідно статті 625 ЦК України, та доводи апеляційної скарги позивача в частині виникнення у нього права на стягнення з відповідача 3% річних за період прострочення зобов`язання відповідно статті 625 ЦК України приймаються до уваги.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період прострочення зобов`язання відповідно статті 625 ЦК України, розраховані наступним чином.

Розрахунок 3% річних виконується за формулою: С (сума заборгованості) х 3% х Д (кількість днів прострочення) / 365.

За депозитним договором від 29 квітня 2008 року № SAMDN1990 (вклад «Депозит VIP»), за умовами якого ОСОБА_1 вніс на особовий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти у початковій сумі 68712,83 доларів США, 3% річних відповідно статті 625 ЦК України за період з 19 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року у валюті договору складає 4501,16 доларів США та розраховується наступним чином: [68 712,83 доларів США сума вкладу ] ? [3% річних за період прострочення зобов`язання відповідно статті 625 ЦК України] : 365 днів ? [797 кількість днів прострочення в межах заявлених позовних вимог].

За депозитним договором від 16 липня 2012 року №SAMDN3613 (вклад «Депозит VIP»), за умовами якого ОСОБА_1 вніс на особовий рахунок № НОМЕР_2 грошові кошти у початковій сумі 70000,00 доларів США, 3% річних відповідно статті 625 ЦК України за період з 19 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року у валюті договору складає 4585,47 доларів США та розраховується наступним чином: [ 70 000 доларів США сума вкладу ] ? [3% річних за період прострочення зобов`язання відповідно статті 625 ЦК України] : 365 днів ? [797 кількість днів прострочення в межах заявлених позовних вимог].

За депозитним договором від 31 серпня 2012 року №SAMDN8803 (вклад «Депозит VIP»), з основною карткою (особовий рахунок за вкладом № НОМЕР_3 ) за умовами якого ОСОБА_1 вніс на особовий рахунок № НОМЕР_3 грошові кошти у початковій сумі 463088,18 грн 3% річних відповідно статті 625 ЦК України за період з 19 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року у валюті договору складає 30 335,45 грн та розраховується наступним чином: [463088,18 грн сума вкладу ] ? [3% річних за період прострочення зобов`язання відповідно статті 625 ЦК України] : 365 днів ? [797 кількість днів прострочення в межах заявлених позовних вимог].

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цієї частини позову, у звязку з чим колегія суддів вважає, що апеляційна скарг Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковосму задоволенню.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", треті особи: Національний банк України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінілон" про стягнення 3 % річних, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 за депозитним договором від 29 квітня 2008 року №SAMDN1990 (вклад «Депозит VIP») 3% річних, відповідно статті 625 ЦК України, за період з 19 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 4501,16 доларів США; за депозитним договором від 16 липня 2012 року № SAMDN3613 (вклад «Депозит VIP) 3% річних, відповідно статті 625 ЦК України, за період з 19 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 4585,47 доларів США; за депозитним договором від 31 серпня 2012 року №SAMDN8803 (вклад «Депозит VIP) 3% річних, відповідно статті 625 ЦК України, за період з 19 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 30335,45 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 листопада 2023 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: М.О. Макаров

Ж.І. Максюта