Номер провадження: 22-ц/813/2244/23
Справа № 509/5168/15-ц
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря - Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (третя особа за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2019 року у складі судді Кочко В.К.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 35000,00 дол. США, а відповідач зобов`язався повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, в строки та на умовах, що передбачені Договором, також в забезпечення виконання зобов`язання 25 вересня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №230871 згідно якого поручитель поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору. ОСОБА_1 свої зобов`язання по кредитному договору не виконує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по процентам та кредиту у розмірі 36712,41 доларів США та по пені у розмірі 22774,75 грн.

20 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив суд визнати зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 25 вересня 2008 року припиненим.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач уклав з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», договір споживчого кредиту №0 від 25 вересня 2008 року, а також в якості забезпечення виконання зобов`язання по вказаному договору між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №230871, вважає, що зобов`язання за кредитним договором є припиненим, у зв`язку з його належним виконанням, розрахунок заборгованості наданий позивачем є неправильним і незаконним.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2018 року було об`єднано в одне провадження позовну заяву ОСОБА_1 про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим із первісним позовом ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено. У задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, АТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «УкрСиббанк» та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що, не надсилання позикодавцем в досудовому порядку письмової вимоги позичальнику про дострокове повернення кредиту не є перешкодою для реалізації права позикодавця звернутися у будь-який час за захистом свої порушених прав безпосередньо до суду, так як ч. 2 ст. 1050 ЦК України закріплює право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, в разі прострочення повернення чергової частини, тобто у банку настає право вимоги про виконання основного зобов`язання з моменту прострочення повернення чергової частин грошових коштів. Крім того, апелянт зазначає, що відповідно до п. 10.9 договору сторони узгодили, що листування здійснюється шляхом направлення або надання стороною відповідних повідомлень іншій стороні на її адресу, зазначену у розділі «Адреси, реквізити та підписи сторін», а саме: АДРЕСА_1 , за якою було відправлено вимогу у порядку розділу 6.2 Правил до кредитного договору, адже відповідачі в свою чергу не проінформували кредитора про зміну адреси проживання.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог та ухвалити нове, яким зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення невірно були застосовані норми матеріального права, не надано належної оцінки доказам, які були подані позивачем за зустрічним позовом на підтвердження своїх вимог. Також апелянт зазначає, що судом не було взято до уваги, що предметом спору за зустрічним позовом було визнання зобов`язанням за кредитним договором припиненим, а не визнання кредитного договору недійсним. Крім того, апелянт просить суду поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, зазначаючи, що на момент звернення до суду із апеляційною скаргою апелянт не отримував повний текст оскаржуваного рішення, з його змістом був ознайомлений в Єдиному державному реєстрі судових рішень лише 10 травня 2019 року.

Постановою Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2019 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № в сумі 36 712,41 дол. США, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 32 372,89 дол. США, простроченої заборгованості за процентами в розмірі 4 339,52 дол. США, а також пеню в розмірі 22 774,75 грн. Стягнено в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати в сумі 12 872,42 грн (по 6 436,23 грн з кожного). В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021 у задоволенні клопотання ПАТ «УкрСиббанк» про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 відмовлено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Сторони в судове засідання 19.10.2023 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0, згідно з умовами якого банк надав позичальнику 35 000,00 дол. США, із кінцевим строком повернення до 25 вересня 2029 року шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язався за користування кредитними коштами сплачувати проценти у розмірі 14,5 % річних та сплачувати кошти шляхом сплати ануїтетного платежу у розмірі 445,00 дол. США 25 числа кожного місяця.

Пунктом 1.1 договору передбачено, що, підписуючи цю угоду, позичальник погоджується з викладеною у Правилах пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит на умовах, встановлених в цьому договорі та Правилах. Після підписання сторонами цього договору Правила стають його невід`ємною частиною. Підписуючи договір, сторони підтверджують, що досягли згоди з усіх істотних умов договору, які викладені у цьому договорі та Правилах. Підписи сторін під цим договором вважаються одночасно підписами під Правилами, при цьому, після підписання сторонами цього договору Правила не підлягають додатковому підписанню сторонами і вступають в силу для сторін одночасно із підписанням цього договору.

Підпунктом 1.2.6 договору про надання споживчого кредиту визначено, що цільове призначення кредиту для особистих потреб позичальника, а саме для придбання садового будинка з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 .

У пункті 3.1 кредитного договору також зазначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він ознайомлений і погоджується з Правилами (договірними умовами) споживчого кредитування позичальників АКІБ "УкрСиббанк", які є невід`ємною частиною договору.

25 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору споживчого кредиту №0, якою, зокрема, було урегульовано нарахування подвійної процентної ставки за користування кредитними коштами.

Згідно з пунктом 1.3 Правил процентна ставка за кредитом встановлюється у розмірі, визначеному в договорі. Сторони погоджуються, що згідно з умовами Правил може бути встановлений інший розмір процентної ставки, при цьому, додаткова угода до договору не укладається. У разі несплати коштів за кредитом у визначені договором строки встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Новий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором.

Нарахування процентної ставки у подвійному розмірі на прострочену суму основного боргу починається з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або неповної сплати платежу, встановленого у договорі. Така ставка застосовується до моменту погашення заборгованості (підпункт 1.3.1 пункту 1.3 Правил).

У розділі 4 Правил містяться умови щодо можливості нарахування банком пені на несвоєчасну сплату кредиту та відсотків.

З метою забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 25 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 230871, за умовами якого поручитель поручається за виконання позичальником обов`язків, які виникли на підставі основного договору.

Відповідно до пункту 1.2 договору поруки поручителю відомі всі умови основного договору, зокрема: сума основного договору - 35 000,00 дол. США; процентна ставка - 14,5 % річних, якщо згідно з умовами основного договору не буде встановлено іншу процентну ставку; термін виконання основного зобов`язання - 25.09.2029 якщо згідно умов основного договору не буде застосовано інші терміни виконання такого зобов`язання.

Пунктом 2.1 договору поруки передбачено, що у випадку змін умов основного договору поручитель, підписанням цього договору, підтверджує свою згоду на здійснення таких змін. Сторони погодили, що зміни, які здійснюються відповідно до умов цього пункту договору не потребують додаткового укладення сторонами угод щодо внесення змін.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах та в строки, передбачені вищезазначеними кредитними договорами.

ОСОБА_1 неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, порушив строки внесення щомісячних платежів, за кредитним договором останній платіж відповідачем по кредиту та відсоткам було здійснено 25.11.2014, а саме 53,18 дол. США за кредитом та 391,82 дол. США за відсотками.

Станом на 10 листопада 2015 року за розрахунком банку заборгованість за кредитним договором складає: 32 372,89 дол. США, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 629,22 дол. США за період з 26 січня 2015 року до 10 листопада 2015 року, прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом за цей же період у розмірі 4 339,52 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 2 825,73 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами у розмірі 19 949,02 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ПАТ "УкрСиббанк" про стягнення солідарно кредитної заборгованості виходив з того, що матеріали справи не містять будь-яких доказів отримання відповідачами вимоги про дострокове повернення кредиту та інших платежів, що свідчить про ненастання умови дострокового повернення кредиту. Відмовляючи у задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з характеру спірних правовідносин - визнання недійсним договору та зазначив, що позивач перед укладенням кредитного договору був ознайомлений у письмовій формі з умовами договору та із сукупною вартістю кредиту, окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позивач за зустрічним позовом мав можливість скористатися правом, визначеним частиною шостою статті 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", зокрема, мав право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, проте таким правом позивач не скористався.

З вказаними висновками апеляційний суд в повній мірі не погоджується з огляду на наступне.

Щодо вимог ПАТ "УкрСиббанк" про солідарне стягнення кредитної заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (стаття 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України "Про захист прав споживачів".

З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України "Про споживче кредитування", а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України "Про захист прав споживачів".

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі N 6-223цс16).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла-шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" зі змінами, передбаченими Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Наведені приписи дають підстави вважати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Отже, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц.

Вбачається зі змісту договору про надання споживчого кредиту від 25.09.2008, та не оспорюється сторонами, що кредитні правовідносини, які виникли між сторонами мають споживчий характер, а тому на них поширюються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Умовами вказаного договору сторони не погоджували умови відповідно до яких банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачем надано до суду письмові вимоги від 17.08.2015 про погашення заборгованості, які направлялися відповідачам разом зі списком згрупованих рекомендованих відправлень на адреси позичальника та поручителя від 19.08.2015, з яких неможливо встановити яка кореспонденція дійсно була направлена їм банком, оскільки описи вкладення відсутні. Доказів вручення вказаних вимог відповідачам матеріали справи не містять. Наявні у справі копії поштових повідомлень (а.с.89,зворот., т.2), які надсилалися банком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з позначкою причин повернення «уточніть адресу», не є належним доказом отримання останніми вимог банку.

ОСОБА_1 у своїх запереченнях проти вимог банку вказував про те, що досудову вимогу від банку не отримував.

Отже, за відсутності належних доказів отримання досудових вимог адресатами, відсутні підстави для дострокового погашення заборгованості за кредитним договором.

Водночас, враховуючи, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, при цьому позичальник, отримавши кредитні кошти, не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання щодо їх повернення, наявні правові підстави для стягнення простроченої заборгованості за відповідною частиною основного зобов`язання, строк виконання якого на час звернення до суду з цим позовом настав.

Сторони погодили, що позичальник зобов`язується сплачувати кошти банку шляхом сплати ануїтетного платежу у розмірі 445,00 дол. США 25 числа кожного місяця.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком до суду, останній платіж позичальник здійснив за тілом кредиту та відсотками 25.11.2014.

Отже з 26.01.2015 розпочала утворюватися нова складова кредитної заборгованості - залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), тобто частина основної заборгованості, строк вимоги за якою настав.

Банк звернувся до суду з позовом 27.11.2015.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 10.11.2015 розмір основної заборгованості позичальника за кредитом становить 629,22 дол. США.

Щодо вимог про стягнення відсотків та пені.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. ст. 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За правилами ч. 1 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин,) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Частиною першою статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За правилами ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ч. 1 ст. 638 ЦК України закріплена норма, згідно з якою договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Долучені до матеріалів справи Правила (договірні умови) споживчого кредитування позичальників АКІБ " УкрСиббанк" не містять підпису позичальника ОСОБА_1 .

Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику правила надання банківських послуг та за відсутності у основному договорі умов щодо можливості нарахування банком пені та відсотків у подвійному розмірі від ставки, погодженої сторонами, надані банком Правила не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору.

Зазначені Правила не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнаються позичальником. Лише факт безпосереднього підписання позичальником цих Правил може свідчити про прийняття ним запропонованих йому умов кредитування. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони дійшли згоди та обумовили у письмовому вигляді можливість нарахування банком відсотків у подвійному розмірі та пені у випадку порушення строків сплати чергових платежів.

Наданий позивачем розрахунок вказує на те, що протягом певних періодів банком застосовувалась відсоткова ставка у розмірі 29 %, що не передбачено основним договором.

За таких обставин наданий банком розрахунок відсотків не можна вважати належним доказом наявності такої заборгованості. Інших доказів на підтвердження розміру заборгованості зі сплати відсотків суду не надано.

За таких обставин, вимоги в частині стягнення процентів за підвищеною ставкою та пені, розмір яких не було визначено (погоджено) в укладеному між кредитором та позичальником договорі задоволенню не підлягають.

Аналогічні висновки викладені в постанові ВС від 17 травня 2023 року у справі N755/7702/17 (провадження N 61-18954св21).

Вирішуючи даний спір, апеляційний суд приходить до висновку про те, що зазначені кошти підлягають стягненню лише з позичальника, оскільки, збільшивши розмір відсоткової ставки із 14,5 % до 29 % річних, банк без згоди поручителя ОСОБА_2 збільшив обсяг її відповідальності, що, в свою чергу, свідчить про припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України.

З огляду на вищезазначене, рішення суду в частині відмови банку в задоволенні позову підлягає скасуванню з ухваленням нового судового про часткове задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору припиненим.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що ухвалюючи рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору припиненим суд виходив з того, що зміст кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним. Проте, предметом позову ОСОБА_1 є визнання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту припиненим.

Водночас апеляційний суд переглядаючи рішення в зазначеній частині вважає відсутніми підстави для задоволення зустрічного позову з огляду на те, що надані позичальником копії квитанцій про внесення 27.10.2008, 25.11.2008, 26.01.2009, 25.02.2009, 26.10.2009, 30.12.2009, 25.02.2010, 25.03.2010,25.10.2010, 25.11.2010 платежів не свідчать про повне погашення заборгованості, а наданий позичальником розрахунок не підтверджується належними та допустимими доказами на підтвердження внесення вказаних у ньому платежів позичальником в рахунок погашення споживчого кредиту.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі, не доведені матеріалами справи та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2019 року в частині вимог Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 скасувати.

Позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитом у розмірі 629,22 дол. США.

В задоволенні решти вимог про стягнення солідарно заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2019 року в частині вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» змінити шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в решті рішення в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 07.11.2023

Головуючий:

Судді: