Справа № 496/3814/21
Провадження № 2/496/209/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Пасечник М.Л.

за участю секретаря Гончаренко І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовними вимогами, які в подальшому збільшила, в яких просить суд: визнати укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правочин щодо відчуження автомобілю марки «Renault» моделі «Clio», номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 - недійсним з моменту його укладення; провести поділ майна подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ; в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , право власності на: 1/2 частину автомобіля марки «Renault» моделі «Clio», номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 ; мікрохвильову піч марки «SAMSUNG», телевізор марки «LG», пральну машину марки «CANDY»; в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на: 1/2 частину автомобіля марки «Renault» моделі «Clio», номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 ; газову плиту марки «INDESIT»; телевізор марки «LG»; холодильник марки «LG»; всі судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 15.10.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. У період шлюбу за спільні кошти було набуте наступне майно: у 2010 році - газова плита марки «INDESIT», телевізор марки «LG», мікрохвильова піч марки «SAMSUNG», холодильник марки «LG», пральна машина марки «CANDY»; у 2020 році - телевізор марки «LG», транспортний засіб марки «Renault» моделі «Clio», номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 . Наразі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть дійти згоди щодо розподілу вищевказаного спільного майна. 22.09.2021 року представником позивача був направлений адвокатський запит до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області щодо надання інформації про наявність або відсутність відомостей щодо перереєстрації та/або зняття з обліку транспортного засобу марки «Renault» моделі «Clio», номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 . Листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області від 28.09.2021 року № 31/15-399аз на адвокатський запит була надана інформація щодо вказаного автомобілю із Єдиного державного реєстру транспортних засобів, відповідно до якої зазначений автомобіль 07.07.2021 року було перереєстровано на підставі договору, укладеному в ТСЦ, на ОСОБА_3 , яка в свою чергу є сестрою ОСОБА_2 . Враховуючи положення ст. 60 СК України, транспортний засіб марки «Renault» моделі «Clio», номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 є спільним майном, оскільки ОСОБА_2 не було спростовано презумпцію спільності майна подружжя. ОСОБА_2 порушив майнові права ОСОБА_1 та позбавив її майна, яке належало останній на праві спільної сумісної власності. Своїми діями ОСОБА_2 вийшов за межі дрібного побутового правочину та уклав з ОСОБА_3 правочин щодо відчуження належного подружжю автомобіля без згоди позивача. Відсутність згоди другого із подружжя на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України та ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Позивач вважає, що є всі підстави для визнання укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правочину щодо відчуження вищевказаного автомобілю - недійсним. Оскільки майно було придбане подружжям в період шлюбу, воно належить їм на праві спільної сумісної власності. Так як об`єкти спільного майна подружжя є неподільними речами, а правочин укладений відповідачем - ОСОБА_2 щодо автомобіля марки «Renault» моделі «Clio», номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 є недійсним, позивач вважає, що поділ майна може бути здійснено наступним чином: в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , право власності на: 1/2 частину автомобіля марки «Renault» моделі «Clio», номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 ; мікрохвильову піч марки «SAMSUNG», телевізор марки «LG», пральну машину марки «CANDY»; в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на: 1/2 частину автомобіля марки «Renault» моделі «Clio», номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 ; газову плиту марки «INDESIT»; телевізор марки «LG»; холодильник марки «LG». Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Відповідач - ОСОБА_2 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що позивач вводить в суд оману стосовно існування наступного майна: газової плити марки «INDESIT», телевізора марки «LG», мікрохвильової печі марки «SAMSUNG», холодильника марки «LG», пральної машини марки «CANDY»; телевізора марки «LG», придбання його за спільні кошти за час шлюбу, його наявності. До позовної заяви не надано жодного належного та допустимого доказу стосовно придбання вказаного майна за час перебування у шлюбі та його місцезнаходження. Позивач посилається тільки на ймовірний рік придбання та назву, але не доводить саме індивідуальних ознак: моделі, марки, рік випуску, місце придбання, не зазначено ким сплачено, вартість даної побутової техніки, не надано чеки та технічну документацію (паспорти) на дане майно. Позивач у позовній заяві особисто посилається на ППВС України від 21.12.2007 року №11, як на практику застосування спірних відношень, в якій чітко зазначено, що суд повинен встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело та час придбання даного спільного майна, але позивачем жодним доказом це не доведено. Транспортний засіб марки «Renault» моделі «Clio», номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 був придбаний 10.01.2020 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.07.2021 року вказаний автомобіль був проданий відповідно до вимог чинного законодавства та перереєстрований на ОСОБА_3 за усною домовленістю подружжя між собою. Грошові кошти, які були вилучені від продажу даного автомобілю, були надані позивачу у повному обсязі. Тобто, одним із подружжя було дотримано вимоги чинного законодавства щодо поділу спірного майна подружжя та не зроблено відчуження майна проти волі іншого. Відповідно до вимог чинного законодавства нотаріально посвідченої згоди іншого з подружжя на таке відчуження майна за законом не вимагається, адже презюмується, що він діє з відома і за згодою іншого з подружжя.

Позивач у судове засідання не з`явилася, але надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, не заперечувала проти заочного рішення.

Відповідач - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, але надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги не визнає, наданий відзив просив прийняти до уваги під час ухвалення рішення.

Відповідач - ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, але надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, відмовити у задоволенні позову, оскільки вона є сумлінним покупцем вищевказаного автомобілю та розрахувалась за нього в повному обсязі.

Згідно з вимогами ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 15.10.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області, актовий запис - 22, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , автомобіль марки «Renault» моделі «Clio», має номер шасі НОМЕР_1 . Власника та державний номер автомобіля не зазначено.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 06.09.2021 року по справі № 496/3358/21 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - розірвано. Рішення набрало законної сили 06.10.2021 року.

Листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області від 28.09.2021 року № 31/15-399аз було надано відповідь адвокату Н.Кіріяк на її адвокатський запит, в якій міститься інформація про те, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів 10.01.2020 року автомобіль марки «Renault» моделі «Clio», державний номер НОМЕР_2 , 2015 року випуску, був зареєстрований на ОСОБА_2 07.07.2021 року вказаний автомобіль було перереєстровано на підставі договору, укладеному в ТСЦ, на ОСОБА_3 . Зазначено, що станом на дату надання відповіді зазначений автомобіль зареєстрований за ОСОБА_3 .

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 41 Конституції України передбачено, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1 ст. 60 СК України).

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 1, 2 в ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зі змісту п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до абз.1 п. 30 даної Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 76-77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статті 80-81 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Що стосується вимоги позивача про поділ майна подружжя, а саме побутової техніки: газової плити марки «INDESIT», телевізора марки «LG», мікрохвильової печі марки «SAMSUNG», холодильника марки «LG», пральної машини марки «CANDY»; телевізора марки «LG», суд вважає, що позов в цій частині не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

ОСОБА_1 зазначила, що вказану побутову техніку були придбано подружжям у 2010 та 2020 роках.

Проте, на підтвердження заявлених вимог позивачем не надано суду жодного доказу про наявність такої побутової техніки. Матеріали справи не містять відомостей про місцезнаходження такого майна, точний час їх придбання, не надано чеки, квитанції, накладні, тощо.

Також, позивачем не зазначено ідентифікуючі ознаки: газової плити марки «INDESIT», телевізора марки «LG», мікрохвильової печі марки «SAMSUNG», холодильника марки «LG», пральної машини марки «CANDY»; телевізора марки «LG». Наявність лише назви вказаного майна не дає суду можливості вирішити питання щодо їх поділу.

Крім того, ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що зазначена побутова техніка дійсно перебуває у володінні ОСОБА_2 , що вказане майно було придбано у період шлюбу за сумісні кошти подружжя.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині ґрунтуються на припущеннях, що є недопустимим відповідно до ст. 81 ЦПК України.

Щодо вимог позивача про поділ майна подружжя, а саме автомобіля марки «Renault» моделі «Clio», номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , та визнання правочину, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відчуження вказаного автомобілю недійсним, суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

ОСОБА_1 посилається на те, що вказаний автомобіль був придбаний у 2020 році за спільні кошти подружжя. Проте, 07.07.2021 року ОСОБА_2 вийшов за межі дрібного побутового правочину та уклав з ОСОБА_3 правочин щодо відчуження належного подружжю автомобіля без згоди позивача.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (Аналогічний правовий висновок викладено у Постанові Верховного суду від 09.07.2021 року по справі № 161/8116/19).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до абз. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Враховуючи вказані положення, під час вирішення питання щодо поділу автомобілю, суд має пересвідчитися у тому, що спірний автомобіль дійсно є спільною сумісною власністю подружжя та не був набутий ОСОБА_2 на підставі договору дарування або в порядку спадкування, або придбаний не за його особисті кошти.

Однак, позивачем не надано суду доказів тому, що автомобіль марки «Renault» моделі «Clio», державний номер НОМЕР_2 дійсно був придбаний за спільні кошти подружжя, не зазначено точний час придбання, його вартість, не надано договір купівлі-продажу автомобілю. Крім того, ОСОБА_1 не підтверджено те, що вказаний автомобіль набутий ОСОБА_2 не на підставі договору дарування або в порядку спадкування, або придбаний не за його власні кошти.

ОСОБА_2 у відзиві зазначив, що автомобіль був проданий відповідно до вимог чинного законодавства та перереєстрований на ОСОБА_3 за усною домовленістю подружжя між собою. Грошові кошти, які були вилучені від продажу даного автомобілю, були надані позивачу у повному обсязі.

У постанові Верховного суду від 23.12.2020 року по справі № 726/1606/17 зроблено висновок про те, що відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Разом з цим, позивачем не спростовані доводи відповідача щодо отримання нею грошових коштів від продажу спірного автомобілю та не підтверджено, що відчуження транспортного засобу відбулося без її згоди.

Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,

актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 року у справі № 125/2157/19).

У постановах від 07.10.2015 року в справі № 6-1622цс15, від 27.01.2016 року в справі №6-1912цс15 та від 30.03.2016 року в справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

З огляду на встановлені фактичні обставини та наявні в матеріалах справи докази, суд не має підстав для висновку про те, що ОСОБА_3 під час укладення договору з ОСОБА_2 щодо відчуження автомобіля знала або не могла не знати про те, що спірний автомобіль належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і що позивачка не надала йому згоди на укладення цього договору, а тому підстав для визнання такого правочину недійсним немає.

Важливо відмітити, що доказів недобросовісності дій відповідача ОСОБА_3 , яка на даний час є власником спірного транспортного засобу, до суду зі сторони позивача не надано.

Крім того, в матеріалах справи відсутня копія правочину, укладений між ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 щодо відчуження автомобілю марки «Renault» моделі «Clio», державний номер НОМЕР_2 , а тому суд не може пересвідчитися у наявності такого правочину задля можливості вирішення питання про визнання його недійсним. Також, ОСОБА_1 не зазначила який саме правочин був укладений між відповідачами, договір дарування, договір купівлі-продажу автомобілю, тощо.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи копії правочину, який позивач просить визнати недійсним, суд не може його оглянути та встановити, чи була присутня ОСОБА_1 під час перереєстрації автомобіля на ОСОБА_3 та чи надавала вона згоду на його відчуження.

Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин справи, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, не підтверджені належними доказами та є такими, що ґрунтуються на припущеннях, а тому в їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

В позовній заяві ОСОБА_1 просила всі судові витрати покласти на відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 60, 63, 65, 69-72 СК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 258, 259, 263, 264, 265, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 368-69, 372 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання недійсним договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 08.11.2023 року.

Суддя М.Л. Пасечник