Справа № 463/6060/20 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/2274/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представників Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» Баркар Г.В., Юхименко Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 червня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

в липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що наказом від 21.09.2016 року №177-к позивач був прийнятий на роботу до Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» і в подальшому 01.04.2019 року наказом №150-к був переведений на посаду заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду у ЛКП «Львівавтодор». Вказує, що наказом № 406-к від 10.06.2020 року його було звільнено з посади заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду у ЛКП «Львівавтодор» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України одноразове грубе порушення трудових обов`язків, а саме п.1.3, п.2.1, п.2.6, п.3.1 Посадової інструкції №360 від 20 травня 2020 року.

Вважає, що в наказі про його звільнення не зазначено обставин, за яких було вчинено порушення, в чому полягає його грубість та яку шкоду завдано підприємству. Стверджує, що службове розслідування, акт якого від 03.056.2020 року покладений в якості підстави для його звільнення, проведено з грубим порушенням встановленого «Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 року № 950. Вказує, що в ході проведення службового розслідування він був позбавлений права отримати інформацію про підстави проведення такого розслідування, надати усні або письмові пояснення, зробити заяви, подати документи, необхідні для службового розслідування, тощо. Зазначає, що під час службового розслідування, а також в наказі про звільнення не зазначено можливість виконання його обов`язків за встановлених фактичних обставин справи, тобто не була встановлена його вина як працівника та не відображено наявність причинного зв`язку між нібито невиконанням ним трудових обов`язків і негативними наслідками, які могли би настати внаслідок такого порушення. Також в ході службового розслідування не було встановлено факт наявності шкоди підприємству, а лише висловлено нічим не обгрунтоване припущення можливостей виникнення негативних наслідків. Вважає, що наказ про його звільнення було видано на підставі службового розслідування, яке було проведено упередженими, зацікавленими особами, з порушенням встановленого законодавством порядку, дисциплінарне стягнення застосовано безпідставно з порушенням вимог КЗпП України, із використанням підроблених документів.

Крім того, позивач вказує, що у зв`язку з незаконними діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що ним були втрачені нормальні життєві зв`язки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя, незаконне звільнення завдало істотної шкоди його репутації у зв`язку з чим він тривалий час лікувався в умовах карантину. Також на думку позивача, доказами завданої йому моральної шкоди є численні публікації в засобах масової інформації щодо його начебто незаконних дій, до спростування яких він повинен був прикладати додаткових зусиль.

З наведених підстав просить:

поновити ОСОБА_1 на роботі у Львівському комунальному підприємстві «Львівавтодор» на посаді заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду;

стягнути з Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;

стягнути з Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» на користь позивача завдану моральну шкоду в розмірі 25 000 гривень.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду Львівського комунального підприємства «Львівавтодор».

Стягнуто з Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 657 265 грн. 72 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць в розмірі 17 990 грн. 85 коп.

Стягнуто з Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» на користь ОСОБА_1 25 000 грн. моральної шкоди.

Стягнути з Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» на користь ОСОБА_1 15000 грн. судових витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги.

Стягнуто Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Стягнуто з Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Рішення суду оскаржило Львівське комунальне підприємство «Львівавтодор», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вказує, що висновки суду про те, що позивача було звільнено у зв`язку з порушенням вимог трудового розпорядку, яке мало місце 28.05.2020 року, а також неналежного виконання службових обов`язків заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду, хоча насправді позивача було звільнено з посади на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України за одноразову грубе порушення ним трудових обов`язків, оскільки 28.05.2020 року о 14 год. 26 хв. ОСОБА_1 самовільно покинув своє робоче місце, а також без відповідних повноважень та безпідставно зняв з робочого місця інших працівників підприємства, які разом з позивачем були відсутні на роботі до завершення робочого дня. Стверджує, що судом зроблено безпідставний висновок про те, що виїзди на об`єкти організовувались у відповідності до п.2.10 посадової інструкції для забезпечення належного проведення робіт з реставрації, оскільки вказаний пункт не передбачає таких обов`язків, а поняття «утримання будівель і споруд» не є тотожним поняттю «проведення робіт з реставрації». Зазначає, що згідно протоколу службової наради ЛКП «Львівавтодор», яка відбулась16.04.2020 року, іншим працівникам підприємства було надано доручення, які пов`язані з виконанням будівельних робіт по АДРЕСА_1 , тобто ні позивач, ні працівники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 чи ОСОБА_5 не були уповноважені на здійснення будь-яких робіт за вищевказаною адресою.

Зазначає, що безпідставно встановивши, що на позивача було покладено виконання обов`язків замовника на об`єкті по АДРЕСА_1 , суд не встановив, що входить у зміст виконання функцій замовника. Вказує, що позивач намагається підтвердити поважні причини відсутності на робочому місці проведенням так званої наради на об`єкті по АДРЕСА_1 , проте апелянт ставить під сумнів наявність протоколу з підприємством об`єднання громадян «Центр Комплекс» щодо реставрації та пристосування нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 під адміністративні приміщення ЛКП «Львівавтодор» від 28 травня 2020 року, оскільки позивач жодного протоколу відповідачу не передавав, а тому такий вважає підробленим. Апелянт стверджує, що із копії вказаного протоколу, зокрема з його змісту, прослідковується повне нерозуміння позивачем тих питань, які нібито розглядались на нараді, що свідчить про те, що протокол складала необізнана особа. Звертає увагу на те, що автоматизована система оплати проїзду станом на 28.05.2020 року впроваджена не була, і позивач не здійснював випробовування та перевірки автоматизованої системи оплати проїзду та її складових, як це зазначив суд в оскаржуваному рішенні.

Вважає, що оскільки позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 118 807,50 грн. і визначив 105 днів вимушеного прогулу, відтак суд не вправі був збільшувати вказану суму. Більше того, як пояснив позивач в судовому засіданні, 10.11.2020 року він влаштувався на іншу роботу і тому просив стягнути середній заробіток виключно з моменту звільнення до 10.11.2020 року. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, то апелянт вважає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому такої. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ЛКП «Львівавтодор» Юхименко Р.І., Баркар Г.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги та поновлюючи ОСОБА_1 на посаді, суд першої інстанції виходив з того, що ЛКП «Львівавтодор» не надало належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 одноразового грубого порушення трудових обов`язків, у наказі про звільнення не вказано на конкретний зміст одноразового грубого трудового порушення, а доводи відповідача про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, про його участь та участь інших працівників, залучених ним до участі в нараді на об`єкті по АДРЕСА_1 , про яку директор був усно завчасно попереджений, не є доказом одноразового грубого невиконання чи неналежного виконання позивачем покладених на нього трудових обов`язків, а відтак звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України є незаконним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України передбачено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Відповідно до частини третьої статті 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку про те, що рішення про звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України може бути прийняте роботодавцем за наявності сукупності таких умов: суб`єктом дисциплінарної відповідальності може бути певна категорія працівників; для застосування вказаної норми закону необхідно встановити факт порушення працівником своїх трудових обов`язків; порушення повинно бути одноразовим та грубим; рішення про звільнення працівника може прийняти лише уповноважена на те особа.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган, в силу частини третьої статті 149 КЗпП України, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Обов`язковою умовою визнання діянь працівника, як порушення трудових обов`язків, є протиправність цих діянь, наявність вини, незалежно від її форми та причинного зв`язку між порушенням і його наслідку.

Порушення трудових обов`язків з прямим умислом може бути визнаним таким, що підпадає під пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України, навіть за відсутності шкідливих наслідків.

Під порушенням трудових обов`язків розуміється невиконання чи неналежне їх виконання. До трудових обов`язків віднесені обов`язки працівника, визначені трудовим договором (контрактом), посадовою інструкцією, іншими локальним нормативним актом та законодавством про працю.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 666/557/16-ц (провадження № 61-14113св18) зроблено такий висновок: «Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення».

Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 21.09.2016р. №177-к ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» і в подальшому, 01.04.2019р. наказом №150-к був переведений на посаду заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду у ЛКП «Львівавтодор».

Як вбачається з наказу директора ЛКП «Львівавтодор» № 406-к від 10.06.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, пункту 4.6 посадової інструкції від 20 травня 2020 року, ОСОБА_1 , заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду 10.06.2020 року звільнено за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, а саме:п.1.3, п.2.1, п.2.6, п.3.1 посадової інструкції №360 від 20.05.2020 року.

Підстави наказу: акт про відсутність на роботі 28.05.2020 року; службова записка заступника директора ЛКП «Львівавтодор» з питань безпеки ОСОБА_6 від 29.05.202 року; наказ про створення комісії від 02.06.2020 року; акт службового розслідування від 03.06.2020 року; копія посадової інструкції заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду; службова записка від 02.06.202 року заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду ОСОБА_1 .

Аналізуючи зміст наказу директора ЛКП «Львівавтодор» № 406-к від 10.06.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », колегія суддів звертає увагу на те, що наказі про звільнення не зазначено, які конкретно трудові обов`язки, передбачені посадовою інструкцією заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду ЛКП «Львівавтодор», ОСОБА_1 , не були виконані чи були неналежно виконані, яке конкретно одноразове грубе порушення трудових обов`язків вчинив ОСОБА_1 , що було підставою для застосування до нього дисциплінарного стягнення такого, як звільнення з роботи з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

У наказі директора ЛКП «Львівавтодор» № 406-к від 10.06.2020 року зазначено, що ОСОБА_1 звільнено за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, а саме: п.1.3, п.2.1, п.2.6, п.3.1 посадової інструкції №360 від 20.05.2020 року.

Пункт 1.3 посадової інструкції заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду ЛКП «Львівавтодор» передбачає, що заступник директора, начальник служби автоматизованої системи оплати проїзду підпорядковується директору підприємства.

Розділ другий посадової інструкції передбачає «Завдання та обов`язки» заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду, зокрема: пункт 2.1 керує, за погодженням директора підприємства, виробничо господарською діяльністю служби автоматизованої системи оплати проїзду згідно з чинним законодавством; пункт 2.6 організовує діяльність служби на основі застосування методів ефективного економічного планування фінансових, матеріальних і трудових витрат.

Розділ 3 посадової інструкції передбачає права заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду, зокрема пункт 3.1 за погодженням директора ЛКП «Львівавтодор» діяти від імені підприємства, представляти інтереси підприємства у взаємовідносинах з іншими структурними підрозділами Львівської міської ради, іншими організаціями та підприємствами з питань експлуатації автоматизованої системи оплати проїзду, а за довіреністю зі всіх інших питань діяльності підприємства.

Аналізуючи зміст посадової інструкції заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду ЛКП «Львівавтодор», зміст наказу від 10.06.2020 року №406-к, у якому зазначено, що ОСОБА_1 звільнено за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, а саме, вищезазначених пунктів посадової інструкції, колегія суддів приходить до висновку, що завдання та обов`язки заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду передбачені лише розділом 2, у наказі зазначено про порушення трудових обов`язків, передбачених пунктами 2.1 та 2.6, однак у наказі про звільнення не зазначено, який конкретно трудовий обов`язок одноразово грубо порушив ОСОБА_1 .

Аналізуючи зміст наказу від 10.06.20210 року №406-к, з якого вбачається, що ОСОБА_1 звільнено за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, аналізуючи зміст пунктів п.1.3, п.2.1, п.2.6, п.3.1 посадової інструкції №360 від 20.05.2020 року, які передбачають трудові обов`язки заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду ЛКП «Львівавтодор», колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 звільнений не за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, оскільки в наказі про звільнення зазначено ряд трудових обов`язків, які, як вважає роботодавець, ОСОБА_1 грубо порушив, не зазначено, за грубе порушення (невиконання чи неналежне виконання) якого конкретного трудового обов`язку до ОСОБА_1 застосовано таке дисциплінарне стягнення, як звільнення з роботи.

Заперечуючи щодо позову, ЛКП «Львівавтодор» покликається на те, що позивач допустив одноразове грубе порушення трудових обов`язків, його звільнено у зв`язку із порушенням вимог трудового розпорядку, яке мало місце 28.05.2020р. (у зв`язку із відсутністю на робочому місці), через непогодження свої дій (відсутність ат участь в нараді) з директором, а також неналежного виконання службових обов`язків заступника директора, начальника служби АСОП,

Аналогічними є доводи апеляційної скарги з приводу підстав звільнення ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає такі доводи представників ЛКП «Львівавтодор» безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутність працівника на роботі свідчить про порушення трудового розпорядку, а відсутність на роботі більше трьох годин є окремою підставою для звільнення, та не може бути підставою для звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов`язків на підставі п.1 ч.1 статті 41 КЗпП України.

В наказі від 10.06.20210 року №406-к про звільнення ОСОБА_1 не зазначена інформація, в чому конкретно проявилось одноразове грубе порушення трудових обов`язків, їх невиконання чи неналежне виконання, що стало підставою до його звільнення, що утруднює оцінку тієї обставини, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з вчиненням ОСОБА_1 одноразового грубого порушення трудових обов`язків та яких саме.

У відповідності до роз`яснень п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» - у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Згідно абзацу 2 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

З долученої до матеріалів справи посадової інструкції заступника директора, начальника служби АСОП вбачається, що п. 3.6 передбачає право брати участь у всіх випробуваннях та перевірках автоматизованої системи оплати проїзду та її складових, компонентів, окремих частин та виробів тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що на ОСОБА_1 було покладено виконання обов`язків замовника на об`єкті по АДРЕСА_1 , завдання щодо цього були погоджені на службовій нараді ЛКП «Львівавтодор», яка мала місце 16.04.2020р.

Щодо перебування на об`єкті по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та інших працівників 28.05.2020р., то судом першої інстанції також встановлено, що директора ЛКП «Львівавтодор» про виїзд на об`єкт було завчасно попереджено, крім того, такі наради на об`єкті відбувались на регулярній основі і раніше, такі виїзди на об`єкт організовувались у відповідності до п. 2.10 посадової інструкції для забезпечення належного проведення робіт з реставрації будівлі.

Слід зазначити і те, що пункт 2.1 посадової інструкції передбачає, що заступник директора, начальник служби АСОП, керує, за погодженням директора підприємства, виробничо господарською діяльністю служби автоматизованої системи оплати проїзду, однак даний пункт не передбачає, що таке погодження повинно бути у письмовій формі, і що всі без винятку дії мали погоджуватися з директором.

Заперечуючи щодо апеляційної скарги, ОСОБА_1 покликався на те, що усно завчасно попередив директора про перебування його на об`єкті по АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частин третя статті 12 ЦПК України).

У трудових спорах оцінка законності звільнення працівника з роботи здійснюється в межах кожної справи індивідуально, відповідно до фактичних обставин та доказової бази.

У справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 вересня 2020 року по справі № 9901/743/18 (провадження № 11-914заі19).

Вважаючи законним звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, представники ЛКП «Львівавтодор» покликалися на те, що ОСОБА_1 , 28.05.2020 року, з 14.26 год до 18.00 год. був відсутнім на роботі, і свої дії щодо виїзду на об`єкт по АДРЕСА_1 не погоджував з директором ЛКП «Львівавтодор».

На думку колегії суддів такі доводи апелянта не спростовують висновків суду про незаконність звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, оскільки зазначені вище представниками ЛКП «Львівавтотранс» порушення, які, на думку апелянта, допустив ОСОБА_1 , не можна кваліфікувати, як одноразове грубе порушення трудових обов`язків, такі не свідчать про вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов`язків, покладених на нього посадовою інструкцією заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду ЛКП «Львівавтодор».

Задовольняючи позовні вимоги про поновлення на роботі, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, про те, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення ОСОБА_1 саме одноразового грубого порушення трудових обов`язків, їх невиконання чи неналежного виконання.

З врахуванням встановлених судом першої інстанції обставин справи, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вірно визнав незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України та поновив його на цій посаді.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, а відтак, встановивши, що звільнення відбулося з порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі по тексту - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що середньоденний заробіток позивача становить 1131.50 грн. (квітень 2020 року 22630 грн., травень 2020 року - 22630.00 грн.), кількість робочих днів: квітень 2020 року - 21 день, травень 2020 року -19 днів, всього 40 днів, (22630.00 +22630.00 : 40 днів)= 1131.50 грн. без утримання обов`язкових податків і зборів.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що середньоденний заробіток позивача вже з утриманням обов`язкових податків і зборів становить 899.54 грн. (квітень 2020 року 17990.00 грн., травень 2020 року 17990.00 грн.), кількість робочих днів: квітень 2020 року - 21 день, травень 2020 року -19 днів, всього 40 днів, (17990.00+17990.00 : 40 днів)= 899.54 грн.

Кількість днів прогулу в період з 10.06.2020 року до 26 червня 2023 року 775 днів.

Судом апеляційної інстанції проведено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 червня 2020 року до 26 червня 2023 року: стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток в сумі 876912.50 грн., при цьому з цієї суми підлягають відрахуванню обов`язкові податки та збори, а при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з врахуванням того, що обов`язкові податки та збори були відраховані, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 697145.44 грн.

Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд стягнув з ДКП «Львівавтодор» на користь ОСОБА_1 657265.72 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства, розрахунку даної суми в рішенні суду не зазначив.

Незважаючи на те, що оскаржуваним рішенням суду на користь ОСОБА_1 стягнуто менший розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ніж розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який розраховано судом апеляційної інстанції, рішення суду в частині стягнення з ЛКП «Львівавтодор» на користь ОСОБА_1 657265.72 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_1 не оскаржується.

Доводи апелянта про те, що суд не вправі був збільшувати сумусереднього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 118 807,50 грн. і визначив 105 днів вимушеного прогулу, і крім цього, 10.11.2020 року ОСОБА_1 влаштувався на іншу роботу, а тому просив стягнути середній заробіток виключно з моменту звільнення до 10.11.2020 року, спростовуються позовною заявою, у якій позивач просив стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги позивачем не уточнювалися, матеріали справи не містять заяви, поданої позивачем в порядку ст. 49 ЦПК України про зменшення позовних вимог.

І оскільки прогул становить 775 днів ( з10.06.2020 року до 26.06.2023р), то саме за цей період часу підлягає стягненню з ЛКП «Львівавтодор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Слід зазначити, що чинне законодавство не передбачає зменшення розміру нарахованого середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з працевлаштуванням незаконно звільненого працівника.

Згідно вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд першої інстанції задовольнив позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення на його користь 25000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди, вважаючи що позивачу незаконним звільненням завдано моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вважав, що безпідставне звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора, начальника служби автоматизованої системи оплати проїзду Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» безперечно вкрай негативно вплинуло на позивача, чим принизило його репутацію як працівника з багаторічним стажем роботи та сумлінним виконанням трудових обов`язків.

У зв`язку із незаконним звільненням було порушено нормальні життєві зв`язки, незаконне звільнення призвело до негативних змін в його життєдіяльності та способі життя, відсутність роботи, заробітку призвело до матеріальних труднощів його та його сім`ї, вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, необхідності шукати іншу роботу, що відповідно призвело до моральних переживань.

Погодившись з висновками суду про те, що незаконним звільненням позивачу була завдана моральна шкода, колегія суддів не погоджується з розміром моральної шкоди, яку суд стягнув на користь позивача, розмір якої, з врахуванням моральних страждань, яких зазнав позивач, вимог розумності та справедливості, підлягає зменшенню і така підлягає стягненню в розмірі 5000.00 грн.

У зв`язку з вищенаведеним, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 червня 2023 року в частині стягнення з ЛКП «Львівавтодор» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди слід змінити, зменшивши розмір моральної шкоди з 25000.00 грн. до 5000.00 грн., а в решті рішення суду залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 червня 2023 року в частині стягнення з ЛКП «Львівавтодор» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди змінити, зменшивши розмір моральної шкоди з 25 000 грн. до 5000 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02.11.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк