Справа № 2-380/10
Провадження № 4-с/487/21/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Сухаревич З.М., за участю секретарів судового засідання: Удовиченко Д.Д., представника скаржника адвоката Каліч Є.А., представника Інгульського ВДВС у місті Миколаєва ПМУ МЮ (м. Одеса) Тарасенко К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу боржника ОСОБА_1 на бездіяльність Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

ВСТАНОВИВ:

29 березня 2023 року до суду надійшла скарга боржника ОСОБА_1 на бездіяльність Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій заявник скарги просить: зобов`язати Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт зі всього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), що накладений постановою про відкриття виконавчого провадження від 25.10.2010 року у виконавчому провадженні № 22128669 (номер запису про обтяження 623453 від 25.10.2010 р.).

Скарга обґрунтована тим, що в Інгульському ВДВС перебувало виконавче провадження № 22128669 з примусового виконання виконавчого листа по справі №2-380/10, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва 20.09.2010 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» борг у сумі 244658,24 грн. 25.10.2010 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 08.12.2010 було винесено постанови про арешт майна та про арешт коштів боржника. 29.12.2012 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність майна). 10.02.2023 було отримано відповідь Інгульського ВДВС від 03.02.2023, якою відмовлено у знятті арешту з нерухомого майна через те, що боржнику необхідно сплатити виконавчий збір та витрати виконавчого провадження. Боржник вважає вказану відмову протиправною, посилаючись на те, що строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив 29.12.2015, матеріали виконавчого провадження знищені. Наявність арешту майна є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Норми ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції чинній як на момент повернення виконавчого документа стягувачу, так і у чинній редакції, встановлювали та встановлюють пряму заборону на стягнення виконавчого збору при поверненні виконавчого документа стягувачу у разі відсутності у боржника майна. Крім цього, звертає увагу що для сплати виконавчого збору повинна бути винесена державним виконавцем постанова про стягнення виконавчого збору та здійснено її примусове виконання (ВС від 13.07.22 № 2/0301/806/11, від 03.02.2023 № 636/858/21). Доказів існування постанови про стягнення виконавчого збору не надано. Щодо витрат виконавчого провадження, зазначає, що повинна бути постанова про стягнення цих витрат, однак такої не надано.

07 квітня 2023 року надійшов відзив Інгульського ВДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) на скаргу, в якому зазначено, що в ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції до 06.10.2016 р.) законодавець визначив порядок зняття арешту з майна боржника. У випадку повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону в редакції до 06.10.2016, зняття арешту з майна боржника не передбачено. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підстави для зняття арешту відсутні, оскільки існує залишок нестягнутого виконавчого збору та витрати виконавчого провадження. Повернення виконавчого документу стягувачу не підпадає під випадки, коли виконавчий збір не стягується. Щодо спливу строку позовної давності виконавчого документа, то його сплив не доводить виконання рішення суду, а разі звернення заявою сторони у спорі, суд може поновити строк пред`явлення виконавчого листа до виконання.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав скаргу, надав пояснення аналогічні викладеному в скарзі. Додатково пояснив, що не оскаржує неправомірність дій щодо незняття арешту при поверненні виконавчого документу стягувачу. Щодо сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, пояснив, що відсутнє виконавче провадження про стягнення цих витрат.

Представник Інгульського ВДВС у місті Миколаєва ПМУ МЮ (м. Одеса) в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Також пояснив, що арешт майна накладався для забезпечення можливості реального виконання рішення суду, але рішення суду не виконано, виконавчий збір і витрати виконавчого провадження не сплачені.

Стягувач в судове засідання не з`явився, причину не повідомив.

Дослідивши матеріали скарги, матеріали справи № 2-380/10, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що 20.10.2010 державним виконавцем Чмих Л.В. Інгульського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження № 22128669 (з накладенням арешту на майно боржника) з примусового виконання виконавчого листа № 2-380/10, виданого 20.09.2010 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 боргу у сумі 244658,24 грн на користь ПАТ «ОТП Банк».

08.12.2010 винесена постанови про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника, про розшук майна боржника.

30.05.2011 винесено постанову про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника.

16.03.2012 державним виконавцем проведено опис й арешт майна боржника, а саме: автомобіль марки SKODA FABIA, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_2 .

12.04.2012 державним виконавцем винесена постанова про призначення експерта.

29.12.2012 винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна).

19 січня 2023 року представник ОСОБА_1 звернулась до начальника Інгульського відділу ДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з майна.

Згідно з відповіддю від 25.01.2023 № 10469 на адвокатський запит від 19.01.2023, повідомлено, що копію постанов про повернення виконавчого документа стягувачу та постанов про арешт майна не можливо надати, оскільки матеріали виконавчих проваджень знищено відповідно до вимог розділу 9 пункту 9 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби».

Відповідно до відповіді начальника відділу від 03.02.2023 № 11297, на заяву адвоката від 20.01.2023, посилаючись на ст.ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження»(в редакції до 06.10.2016), 59 ЗУ «Про виконавче провадження», п. 16 розділу VIII Інструкції з примусового виконання рішень, для зняття арешту з майна боржника необхідно сплатити суму боргу 244 658,24 грн, виконавчий збір 24465,82 грн та витрати виконавчого провадження 300 грн.

Згідно зі статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження»

Згідно з положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (чинний) арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника (25.10.2010).

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відмовляючи у задоволенні заяви боржника, представник Інгульського ВДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) вважав, що відсутні передбачені статтями 40 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII та 50 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-XIV (в редакції до 06.10.2016) підстави для зняття арешту з майна боржника.

Чинна на дату винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (частина 1 статті 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV (станом на час винесення постанови про повернення виконавчого документу), у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження», а також частиною першою статті 49 цього Закону (в редакції, яка діяла на момент повернення виконавчого листа) передбачені підстави повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, та підстави закінчення виконавчого провадження.

Отже, державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника лише в разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі).

У цій справі виконавче провадження не закінчено і виконавчий лист не повернутий до суду.

Оскільки арешт майна боржника є заходом, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню, то у випадку невиконання виконавчого документа про стягнення з боржника коштів немає підстав для зняття арешту з майна боржника.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17 зазначено, що «у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі».

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09.

Враховуючи викладене, суд вважає, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (у редакції, чинній на час повернення виконавчого документу стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Водночас, спір у справі, що переглядається, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державним виконавцем, який здійснював виконавчі дії у виконавчому провадженні № 22128669 під час повернення виконавчого документу стягувачу у 2012 році.

Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву представника боржника від 19 січня 2023 року про зняття арешту з майна державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника.

Представник ОСОБА_1 просив зняття арешт у зв`язку з тим, що стягувач втратив право відкрити виконавче провадження, оскільки закінчився строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, виконавче провадження знищено і наявність нескасованого арешту є невиправданим втручанням у права особи на мирне володіння своїм майном.

За таких обставин, стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчого документу стягувачу), не є тим законом, який регулює спірні правовідносини.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Доказів примусового або добровільного виконання на даний час рішення суду на підставі якого видавався виконавчий лист №2-380/10 від 20.09.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості, заявником суду не надано.

Отже, установивши, що боржником не сплачено борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, та врахувавши, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення виконавчого провадження, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги.

Приймаючи таке рішення, суд також враховує, що у розумінні практики Європейського суду, частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, щоб ст.6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у ст.6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи конвенцію. Отже, для цілей ст.6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19.03.97 у справі «Hornsby v. Greece», п.40).

Посилання ОСОБА_1 на правові висновки Верховного Суду, викладені у справі № 2-5422/11 від 03.08.2022 року, згідно яких наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном, суд не бере до уваги, оскільки у цій справі суди встановили, що стягувачу було відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення, через що він втратив право відкрити виконавче провадження.

У цій справі встановлено, що ухвалою суду від 05.12.2019 року ТОВ «Фінансова установа «Довіра та Гарантія» було відмовлено у заміні стягувача з ТОВ «ОТП Банк» на ТОВ «Фінансова установа «Довіра та Гарантія» у виконавчому листі у справі № 2-380/10.

Вказана ухвала не була оскаржена та набрала законної сили.

Враховуючи положення ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», строк пред`явлення виконавчого листа до виконання закінчився 29.12.2015 року.

Жодних заява про поновлення цього строку від стягувача до сьогодні до суду не надходило.

Тож у тій справі інші фактичні обставини справи.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що строки на повторне звернення виконавчого листа до виконання пропущено, тобто повторне відкриття виконавчого провадження неможливо, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки стягувач не позбавлений права звернутися до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Подібні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 2-5058/11 та 20 квітня 2023 року у справі № 2-681/2011.

Посилання ОСОБА_1 на правові висновки Верховного Суду, викладені у справі № 2/0301/806/11 від 13 липня 2022 року, та від 03.02.2023 року № 639/858/21 згідно яких державним виконавцем не надано доказів щодо винесення та примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору, суд не бере до уваги, оскільки ці постанови містять остаточний висновок про правильність зняття арешту судом, обґрунтований іншими обставинами: у вказаних справах, подаючи заяву про зняття арешту з майна, боржник вказав, що він погасив борг, на виконання якого видавався виконавчий документ, у добровільному порядку поза межами виконавчих проваджень, які є завершеними та матеріали яких знищено виконавчою службою.

В даному ж випадку доказів примусового або добровільного виконання на даний час рішення Заводського районного суду м. Миколаєва на підставі якого видавався виконавчий лист №2-380/10, заявником не надано.

Тож висновок суду щодо наявності підстав для зняття арешту у тій справі зроблений за інших фактичних обставин та не може бути застосований на користь скаржника у цій справі.

Разом з тим, посилання представника Інгульського ВДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) на несплату боржником виконавчого збору та витрат виконавчого провадження по вказаному виконавчому провадженню суд відхиляє, оскільки у матеріалах справи відсутні дані про винесення постанов про стягнення виконавчого збору і витрат виконавчого провадження, їх розмір. До того ж, Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII не врегульовано питання стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження під час повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону у редакції до 05.10.2016). А ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» не може бути застосована, оскільки повернення виконавчого документу стягувачу, яка має місце у цій справі, не є тотожним закінченню виконавчого провадження та поверненню виконавчого документу до суду, про що йде мова у цій статті.

Згідно з ч.3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже, встановивши, що відсутні підстави для зняття арешту, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 260, 447-451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні скарги боржника ОСОБА_1 на бездіяльність Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк».

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 10 листопада 2023 року.

Суддя: З.М. Сухаревич