КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Копійчук Оксани Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2023 року у складі судді Жовноватюк В.С.,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної Міграційної Служби України у місті Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася у суд із заявою, у якій просить встановити факт свого постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" 13.11.1991.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 громадянин російської федерації, на території України проживає за адресою: АДРЕСА_1 у подальшому планує встановити свою належність до громадянства України. Стверджує, що народився у м. Харцизьк, Донецької області ІНФОРМАЦІЯ_2, батько заявника та мати станом на 24.08.1991 постійно проживали на території України та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Також з ними проживав брат заявника. Заявник зазначає, що він відвідував дитячий сад " Чарівниця ", навчався в школі № 25 м. Харцизька.

У 2001 році батьки разом із заявником змінили місце проживання та виїхали до іншої країни - російської федерації, а саме у м. Орел. У 2005 році заявник отримав паспорт громадянина російської федерації. У 2020 році іммігрував з росії в Португалію.

02.05.2022 заявник звернувся до органів державної міграційної служби із метою перевірки належності до громадянства України та надання роз`яснень стосовно порядку дій для отримання паспорту громадянина України.

14.06.2022 ДМС роз`яснило, що за наявними обліками територіальних органів Державної міграційної служби України (крім ГУДМС України в АР Крим, УДМС України в місті Севастополь, та окремих територіальних підрозділів ГУДМС України в Донецькій області та УДМС України в Луганській області, які тимчасово не здійснюють свої повноваження і територій, де ведуться активні бойові дії), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не значиться. За таких умов заявник позбавлений можливості набути громадянство України. У зв`язку чим просив заяву задовольнити.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі адвокат Копійчук О.В. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, не відповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким заяву задовольнити.

Вказано, що факт проживання батьків скаржника та його брата на території України на момент проголошення незалежності України підтверджуються їх свідоцтвами про народження та паспортами громадян України, в яких зазначено місце народження, місце отримання паспорту України, місце прописки батьків, а саме місто Харцизьк Донецької області. Разом з тим, судом акцентовано увагу, на цьому та не зроблено жодних висновків щодо вказаних фактів.

Також, скаржник позбавлений можливості набути громадянство України шляхом надання довідки, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або Факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року або паспортів батьків (одного з них-) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, оскільки вони в нього відсутні, бо ДМС не має можливості провести вичерпну перевірку та не має необхідних документів, що підтверджують факт постійного проживання скаржника та його батьків на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). А отже єдиним документом відповідно до п. 10 Порядку, який може підтвердити факт постійного проживання на території України в певний час апелянта є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Колегія суддів, заслухавши адвоката Копійчук О.В. в інтересах ОСОБА_1 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час якого, судом повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд справи за їх відсутності.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зі справи убачається, що ОСОБА_1 відповідно до копії паспорту громадянина російської федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в Українській РСР (а.с. 9).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Харцизьк, Донецької обл., Українська РСР, батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.12).

З копій паспортів громадян України та свідоцтв про народження встановлено що, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , народився у селищі Гірне міста Харцизька Донецької обл., прописаний у м. Харцизьк, відмітка від 16.08.88; та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народилась у м. Харцизьк Донецької обл., прописана у м. Харцизьк, відмітка від 19.12.95 (а.с. 11-14).

У відповідь на звернення ОСОБА_1 Державна міграційна служба України від 14.06.2022 № К-1830-22/6.5/1589-22, роз`яснила, що за наявними обліками територіальних органів Державної міграційної служби України (крім ГУДМС України в АР Крим, УДМС України в місті Севастополь, та окремих територіальних підрозділів ГУДМС України в Донецькій області та УДМС України в Луганській області, які тимчасово не здійснюють свої повноваження і територій, де ведуться активні бойові дії), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не значиться (а.с. 16-17).

Заявником до справи також долучено копію договору оренди квартири № 20/01/2022 від 01.02.2022 між ним та ОСОБА_4 , предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18-22).

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що він не довів факту свого постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України".

З таким висновком районного суду, апеляційна інстанція погоджується в повній мірі, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення інших юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких можуть відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України або підтверджують належність особи до громадянства України.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено, що у порядку ч. 2ст. 256 ЦПК (ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК (ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017) та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року/

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.91, та 13.11.91, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України "Про громадянство України " і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України " Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Згідно з пунктом 9 Порядку № 215 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Згідно з підпунктами а), в) пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Відповідно до п. 10 Порядку Для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів:

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;

- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Також згідно пункту 3 частини другої статті 9 Закону України "Про громадянство України" безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Скаржник заявляючи вимоги про встановлення факту свого постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" 13.11.1991 посилається на те, що його батьки разом з ним у 2001 році переїхали до рф та в 2005 році ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина РФ.

З долучених до справи копій паспортів батьків ОСОБА_1 убачається, що його батько ОСОБА_2 був зареєстрований за місцем проживання у м. Харцизьк з 16.08.1988, а мати - ОСОБА_3 після набуття громадянства України - з 19.12.1995.

Проте наявна інформація не підтверджує факту постійного проживання заявника на території України на час проголошення незалежності України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" 13 листопада 1991 року, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні його заяви.

Наявний запис у верхній частині свідоцтва про народження ОСОБА_1 запис - «квартира приватизована 2.09.96» не може безспірно указувати на прийняття заявником участі у приватизації житла, остільки докази на підтвердження указаних обставин до справи не долучено, а дійсність зробленого запису належним чином ніким не засвідчено (а.с.10).

Згідно пояснень представника заявника, нині ОСОБА_1 отримав посвідку на проживання у Португалії й в Україні не проживав, а долучений до справи договір оренди квартири від 01.02.2022 не виконувався у зв`язку з війною.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на інформацію, що міститься у долученій до справи копії паспорта, відповідно до якої ОСОБА_1 , як громадянин РФ 06.07.2019 отримав закордонний паспорт № НОМЕР_2 , проте у паспорті відсутня інформація щодо перетину кордону РФ.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками районного суду про недоведеність матеріалами справи факту проживання заявника на території України в період з 24.08.1991 і до 13.11.1991.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Копійчук Оксани Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: