ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2023 року

м. Харків

справа № 643/19535/21

провадження № 22-ц/818/1976/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу у Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2023 року ухвалене у складі судді Новіченко Н.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - позивач) звернулося до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 93 855, 25 грн, з яких 45 348, 64 грн. - заборгованість за кредитом, 48 506, 61 грн заборгованість за процентами за користування кредитом. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що відповідно до умов кредитного договору від 17.11.2017 відповідач отримав кредит у вигляді початкового кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, а також те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, який у будь-який момент може його змінити. В порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість. У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 03.08.2023 у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що позивач безпідставно нараховував проценти і їх погашення відбувалося за рахунок тіла кредиту, внаслідок чого тіло кредиту безпідставно збільшено Банком на суму нарахованих процентів, розмір списаних процентів перевищує заявлений позивачем розмір заборгованості за тілом кредиту.

Не погодившись з рішенням суду АТКБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов частково, а саме стягнути на користь банку суму заборгованості по тілу кредити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Відповідачка після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснила користуватися карткою НОМЕР_1 та використовувати кредитні кошти вже з 17.11.2017. Активація картки та користування кредитними коштами свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Вказані обставини підтверджуються, випискою по картковому рахунку відповідача. Факт користування відповідачкою кредитними коштами з використання платіжного засобу не спростовано. Апелянт зазначив, що доказом фактів встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, користування відповідачем кредитними коштами є виписка по рахунку, яка є належним доказом надання кредитних коштів. Скаржник зауважив, що суд не прийняв до уваги постанови Верховного Суду.

Апелянт наголосив, що кредитними коштами відповідачка почала користуватися з 17.11.2017 - здійснювала плату товару, знімала кошти через банкомат банку, та впродовж до 12.01 2019 здійснювала часткове погашення заборгованості, проте повністю суму використаних коштів не погасила". «Остання операція по погашенню кредиту відбулася 12.01.2019 в сумі 450 грн., та на кінець дня сума боргу обліковувалася за мінусовим залишком « - 56 472,42 грн." Апелянт звернув увагу, що, якщо від суми 56 472.42 грн відрахувати суму 14 152,03 грн, за операціями «списання відсотків" за період з 17.11.2019 - 12.01.2019 залишок боргу по несплаченому тілу кредиту становить 42 320,39 грн, в стягненні якої судом було відмовлено необгрунтовано. З матеріалів справи не вбачається відсутності заборгованості та, відповідно, відповідачем не доведено факт належного виконання умов кредитного договору, зокрема, щодо сплати процентів (зокрема, не доведено ні погашення процентів за ставкою у договорі, ні за ставкою, встановленою ст. 1048 ЦК України) повернення в повному обсязі суми отриманих кредитних коштів, а отже, суд передчасно, з одних лише формальних міркувань та припущень відмовив у задоволенні позову.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

В апеляційній скарзі скаржник просить задовольнити позов лише в частині суми заборгованості по тілу кредиту, а тому рішення в частині відмови в стягненні процентів судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 17.11.2017 відповідач звернувся до позивача з Анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до змісту якої відповідач погоджується з тим, що вказана заява, разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився та згоден з Умовами і Правилами надання банківських послуг а також Тарифами банку, які були надані йому на ознайомлення у письмовому вигляді.

Разом з тим анкета-заява не містить даних про кредитний ліміт, вид та строк дії картки, на яку кредитний ліміт було встановлено, розмір відсотків, пільгові умови або будь-яка інша інформація про умови кредитування.

На підставі вищевказаної заяви позивачем було видано відповідачу кредитну картку із встановленим кредитним лімітом в сумі 26 500, 00 грн., який в подальшому було збільшено до 28 500, 00 грн.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача становить 93 855, 25 грн., з яких 45 348, 64 грн. - заборгованість за кредитом, 48 506, 61 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» виходячи з того, що позивач безпідставно нараховував проценти і їх погашення відбувалося за рахунок тіла кредиту, внаслідок чого тіло кредиту безпідставно збільшено Банком на суму нарахованих процентів, розмір списаних процентів перевищує заявлений позивачем розмір заборгованості за тілом кредиту.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції.

Відповідно ч.13 ст. 7, ч.1ст. 274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду у порядку письмового та спрощеного позовного провадження, як малозначна справа.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У заяві позичальника від 17.11.2017 процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

Виходячи з аналізу наданої банком роздруківки Умов та правил надання банківських послуг та ч.1 ст. 1054 ЦК України, за своєю суттю, прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, фактично є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього, в т.ч. входить і плата за користування кредитом, а не, власне, лише надані позичальнику в користування кошти.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами у визначеному розмірі, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ "ПриватБанк" дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів", про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03.07.2019.

Слід наголосити, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 17.11.2017 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, слід зробити висновок, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З матеріалів справи вбачається і неспростовано відповідачкою, що 17.11.2017 вона звернулась до Банка з метою отримання банківських послуг і підписала Анкету-заяву, на підставі якої отримала кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку.

На підставі вищевказаної заяви позивачем було видано відповідачу кредитну картку із встановленим кредитним лімітом в сумі 26 500, 00 грн., який в подальшому було збільшено до 28 500, 00 грн.

Відповідачка з 2017 року користувалась карткою, отримуючи від Банка кредитні кошти з власної ініціативи, частково здійснювала погашення заборгованості по кредитному договору, що вбачається з виписки із банківського рахунку на ім`я ОСОБА_1 .

Враховуючи транзакції за випискою по рахунку відповідачки, за винятком тих надходжень та списань, які не були погоджені сторонами та умови яких відсутні в підписаній анкеті-заяві, з 17.11.2017, ОСОБА_1 фактично вклала 50646,99 грн. та фактично використала 45348,64 грн., а тому підстави для стягнення заборгованості у визначеному банком розмірі відсутні.

Отже, АТ КБ «Приватбанк» не доведено наявність заборгованості розрахованої відповідно до погоджених між сторонами умов договору за кредитною карткою отриманою згідно Анкети заяви від 17.11.2017.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови взадоволенні позовних вимог і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2023 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Н.П.Пилипчук

Ю.М.Мальований