ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2673/23
провадження № 2/753/3185/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.,

при секретарях Мелещенковій А.С., Грицишині А.А, Лузовій І.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача 1 ОСОБА_2

представника відповідача 1 Шеїної Н.О.

представника відповідача 2: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання договору позики недійсним,-

встановив:

Стислий виклад позиції позивача та відповідачів

У лютому 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі- відповідач 1), ОСОБА_4 (далі - відповідач 2) про визнання договору позики недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з 19 грудня 2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

13 лютого 2023 року вона дізналась, що її чоловік ОСОБА_2 16 серпня 2021 року уклав з ОСОБА_4 договір позики, який оформлений розпискою, на суму 50 000,00 грн. Строк повернення боргу - 05 березня 2022 року.

Зазначає, що вона не надавала своєї згоди на укладання її чоловіком ОСОБА_2 договору позики.

З урахуванням зазначеного, позивач просила суд визнати недійсним договір позики, оформлений розпискою від 16 серпня 2021 року, написаною ОСОБА_2 для ОСОБА_4 .

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Шаїна Н.О., посилається на те, що ОСОБА_2 16 серпня 2021 року позичив кошти у ОСОБА_4 на особисті потреби, на сім`ю запозичені гроші не витрачав, тобто гроші були витрачені не в інтересах сім`ї. Про укладення договору позики ОСОБА_2 позивача не повідомляв, а остання дізналась про існування оспорюваного правочину після звернення ОСОБА_4 до суду з позовом про стягнення боргу. ОСОБА_2 уклав правочин, який не можу вважатися дрібним побутовим правочином, юридичним наслідком якого є повернення грошових коштів із заробітної плати останнього, тобто має місце розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи викладене, відповідач ОСОБА_2 визнав позов позивача та просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 , заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 , у письмових поясненнях посилається на те, що для укладення договору позики, за яким позичальником виступає один з подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи

Ухвалою суду від 27 лютого 2023 року у вказаній справі відкрито провадження, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання (а. с. 14-15).

05 квітня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шаїної Н.О. надійшов відзив на позовну заяву (а. с. 19-22).

10 квітня 2023 року та 17 травня 2023 року від відповідача ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення (а. с. 43-47, 89-92).

Протокольною ухвалою суду від 11 липня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (а. с. 98-100).

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування

З 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а. с. 6).

Згідно з розпискою від 16 серпня 2021 року ОСОБА_2 одержав у борг у ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 50 000,00 грн та зобов`язався повернути отримані кошти в повному обсязі своєчасно з 05 листопада 2021 року по 10 000,00 грн щомісячно. Кінцевий строк погашення позики в повному обсязі 05 березня 2022 року. У разі недотримання цього, зобов`язався виплатити пеню в розмірі одного відсотка від запозиченої суми за кожен день прострочення виплати (а. с. 9)

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Кролевецького районного суду Сумської області від 08 лютого 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та відкрито провадження у цивільній справі (справа № 579/236/23).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18 від 30 червня 2021 року у справі № 462/2962/20.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не дає оцінку доводам відповідача 1 про повернення ним коштів за договором позики, що нібито визнано відповідачем 2 та зафіксовано на флеш накопичувачі з записом розмови між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , оскільки не відноситься до предмету доказування у цій справі.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного позивачем договору позики з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (стаття 65 СК України).

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України понесені судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 19, 48, 81, 89, 92, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 09.11.2023.

Суддя Ю.С.Мицик