н/п 2/490/924/2021 Справа № 490/3909/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.,

при секретарі Позднякову Є.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю , поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки, в якому просить встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 07 листопада 2006 року по 27 грудня 2018 року; визнати спільною сумісною власністю сторін садовий будинок АДРЕСА_1 у межах садового товариства ОК "Хризонтема"; визнати по 1/2 частині за ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 садового будинку АДРЕСА_1 у межах СТ ОК "Хризонтема" та відповідно визнати право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,005 га, кадастровий номер :10:001:0047 у межах СТ ОК "Хризонтема" для обслуговування будинку.

Так, в обгрунтування позовних вимог позивач та його представник посилаються на те, що вона проживала з відповідачем однією сім`єю з квітня 1982 року до 2018 року, вони вели спільне господарство і перебували у фактичних шлюбних відносинах. В 2006 році шлюб між ними був розірваний фіктивно саме за наполяганням відповідачки, з метою у подальшому реалізувати його право на отримання службової квратири.

В 2018 році відносини між ними погіршилися і його попросили покинути житло і наразі в них виникло питання щодо поділу спільно нажитого майна - вказаної земельної ділянки та садового будинку, який є їх фактичним місцем проживання, їх спільним житлом.

Ця земельна ділянка була оформлена на відповідачку знов ж таки оскільки він повинен був отримати службову квратиру , хоча в члени СТ "Хризонтема" першочергово був прийнятий саме він.

Будівництвом будинку займався саме він , весь час будівництва будинку вони проживали разом у сусідів, будували його на спільні кошти бюджету сім`ї. крім того, він в 2009 році продав отриману ним службову квартиру саме для того, щоб на отримані від її продажу кошти продовжити будівництво будинку. Він працював весь той час у КРУ Миколаївської області, отримував високу заробітну плату, яки витрачав на утримання сім`ї та будівництво будинку. Також він переформив в 2006 році на відповідачку та двох спільних доньок свій будинок, який вони також продали задля отримання коштів на будівництво спірного будинку.

Отже, оскільки спірне майно набуте під час спільного проживання однією сім`єю як подружжям, воно є їх спільною сумісною власністю і підлягає поділу в рівних частках.

Щодо земельної ділянки, то вона повинна бути також поділена між сторонами в рівних частках на підставі положень ст.377 ЦК України та ст. 120 ЗК України- пропорційно до його частки у праві власності на житловий будинок, розміщений на цій ділянці.

Ухвалою суду від 09.07.2020 року провадження прийнято до свого провадження, ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалами суду від 22.10.2020 та 26.01.2021 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 26 січня 2021 року підготовче провадження по справі закрито, вирішено питання про виклик свідків.

Ухвалою суду від 29 квітня 2021 року призначено за клопотанням відповідача судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставити наступне питання: 1. Визначити які саме будівельні матеріали, обладнання, вироби та конструктивні елементи були використані в процесі будівництва житлового будинку та господарських споруд , розташованих за адресою АДРЕСА_1 ) та визначити відповідність цих матеріалів, обладнання, виробів та конструктивних елементів тим матеріалам, обладнанню, виробам та конструктивним елементам, документи на придбання та замовлення яких містяться в матеріалах цивільної справи?

Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, просили про задоволення позову з підстав, викладених в позові та письмових поясненнях.

В судове засідання відповідачка та її представник не з`явилися, причини неявки суду повторно не повідомили, повідомлялися судом неодноразово належним чином. В минулихсудових засіданнях представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог, позиція викладена у відзиві на позов. Так, відповідач заперечує той факт, що після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім`єю з позивачем , вона самостійно набула спірну земельну ділянку безоплатно від міської ради та самостійно здійснювала будівниутво житлового будинку на ній. Звертала увагу суду на те, що в наданих позивачем квитанціях та накладних щодо придбання будівельних матеріалів не зазначено адресу, куди він доставлялв ніби-то ті матеріали та обладнання, крім того, такі матеріали взагалі не були використані при будівництві цього будинку.

Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що відсутні перешкоди для ухвалення рішення суду без участі сторін, оскільки сторони подали суду заяви по суті справи, подача яких передбачена ст.ст. 178, 179, 180 ЦПК України, отже позиція сторін суду зрозуміла та їй буде дана належна оцінка при ухваленні рішення.

Також при прийнятті такого рішення судом враховано і те, що розгляд цієї цивільної справи за відсутності сторін на підставі наявних доказів , тим більше з урахуванням того, що до цього судове засідання відкладалося в зв`язку з неявкою свідка зі сторони позивача, явку якого позивач не забезпечив вкотре, а відповідач взагалі не зазначив жодних поважних причин своєї неявки, буде в повній мірі відповідати завданням цивільного судочинства, серед яких є, окрім вимог щодо справедливого та неупередженого розгляду справ, також і вимога щодо своєчасного розгляду цивільної справи (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, позов надійшов в провадження суду в липні 2020 р., отже строки розгляду спору вже становлять більше 3-х років.

За вищезазначеного, судом зроблено висновок, що у справі наявні усі необхідні докази для ухвалення рішення суду в межах предмету позовних вимог (положення ч.1 ст. 77 ЦПК України) та з урахуванням положень ст.ст. 77, 80, 89 ЦПК України .

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 перебували у зареєсьрованому шлюбі з 1982 по 2006 рік, від якого мають двохї повнолітніх доньок.

На підставі рішення ММР від 19.09.2008 року № 27/78 ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку площею 0,005 га, кадастровий номер :10:001:0047 у межах СТ ОК "Хризонтема" для ведення садівництва - що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 24.11.2008 року.

Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 02 жовтня 2007 року, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки.

Відповідно до Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" N 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі N 1311/832/12 (провадження N 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі N 753/6139/14-ц (провадження N 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі N 409/1959/15-ц (провадження N 61-14257св18).

Отже, вказана земельна ділянка взагалі не може бути спільною сумісною власністю подружжя.Крім того, суд зауважує, що цільове призначення цієї ділянки - для ведення садівництва, а не для обслуговування житлового будинку, як-то зазначає позивач, отже положення ст. 377 ЦК України ат ст. 120 ЗК УКраїни на її правовий режим не розповсюджуються.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами статей 76-81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Садовий будинок, загальною площею 245,8 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві власності 04.11.2013 року за ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно , серія номер САЕ791051 від 05.11.2013 року, виданого реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції.

06.10.2006 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (його доньки) в рівних частках житловий будинко по АДРЕСА_2 , який належав йому на праві власності за договром купівлі-поодажу від 28.07.1989 року.

За договором купівлі-продажу від 29.04.2009 року ОСОБА_1 , продав квартиру АДРЕСА_3 за 176 000 грн.Як стверджує позивач, це та сама квартира, яку він отримав як службову - на підставі Свідоцтва про право власності від 05.01.2009 року , виданого управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради.

Ні наданий позивачем договір купівлі-продажу належної йому квартири, ні надані позивачем дані про розмір своєї заробітної плати за 2004-2020 рік жодним чином не доводять ні факту спільного проживання, ні факту витрачання цих коштів на будівництво саме спірного будинку.

Згідно Висновку № 125-045 від 21.12.2021 року судової будівельно-технічної експертизи по матеріалам цивільної справи № 490/3909/20 визначено склад та кількість фактичних будівельних матеріалів, обладнання, виробів та конструктивних елементів , які були використані в процесі будівництва 2-хповерхового садового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . Згідно порівняльної таблиці фактично використаних ництві будівельних матеріалів, обладнання, виробів та конструктивних елементів ти документамна придбання та замовлення, які містяться в матеріалах цивільної справи - лише 10 позицій будівельних та оздоблювальних матеріалів співпадають, є документи на частина вікон та частину дверних блоків, 7 позицій матеріалів згідно наданих позивачем документів містять завищену кількість матеріалів, а на 51 найменування використаних в процесі будівництва документи відсутні.

А документи на придбання водопідігрівача, кондиціонерів, що є побутовою технікою, взагалі не відностяься до будівництва будинку як обєкта нерухомості.

При цьому суд звертає увагу, що з наданих позивачем численних квитанцій та видаткових накладних на придбання певних будівельних та оздоблювальних матеріалів, металоконструкцій та устаткування за період з 2007 по 2010 рік - взагалі не зазначено адреса доставки чи встанволення цих матеріалів, крім замовлення вікон з ПВХ на загальну смуу 12500 за 2009 рік , а договір на встановолення секційних воріт за 17.01.2008 рік - взагалі зазначено адресу по АДРЕСА_2 .

Допитаний в судовому засіданні вя кості свідка ОСОБА_5 , який є сусідом відповідача та був головою правління СТ "Хризонтема", суду пояснив , що в період з 2006 по 2018 рік сторони проживали разом однією сім`єю, а будівництвом будинку в СТ "Хризонтема" займався саме ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_6 майже не приймала участі в будівництві, цікавилася будівництвом вже на стадії оздоблювальних робіт. потім після завершення будівництва після 20110 року вони разом проживали в цьому будинку до кінця 2018 року, поки дружина його не вигнала.

При цьому суд не може покласти покази цього свідка в основу рішенян суду, оскільки свідок зазначив, що на час надання показів вже перебуває з відповідачкою у неприязнених стосунках.

Допитані в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суду пояснии, що в 2007-2010 роках працювали у позивача ОСОБА_1 на будівництві житлового будинку в Варварівці в СТ " ОСОБА_9 ", замовником будівництва був саме ОСОБА_10 , він купував та привозив будівельні матеріали, вирішував всі питання по бдівництву, його дружину ОСОБА_6 вони бачили декілька разів, коли вона приходила дивитися на будинок. Цю жінку вони сприймали як його дружинку, але де вони проживали та як їм не відомо.

Даючи оцінку показам свідків зі сторони позивача на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період, суд не може взяти їх до уваги, оскільки їх пояснення носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту участі позивача у будівництві спільного будинку, проте не факту сумісного проживання сторін та наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Верховного Суду від 23 травня 2020 року у справі №686/8440/16-ц).

Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Разом з тим, вказані вище докази не підтверджують факту існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усталених, притаманних подружжю, відносин, а саме факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами, що він та ОСОБА_2 , в період з 2006 по 2018 рік проживали однією сім`єю без шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та були пов`язані спільним побутом, оскільки оплата певних елементів будинку(вікон, воріт) та побутової техніки ( навіть якщо і прийняти такі квитанції до уваги ) не є безспірними доказами ведення спільного господарства та проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.А інших доказів суду взагалі не надано.

Крім того, факт будівництва спірного будинку саме для спільного проживання їх сім`ї достеменно не підтверджується обставинами справи.

Крім того, суд враховує те, що обгрунтовуючи так звану фіктивність роірвання шлюбу і продовження проживання з відповідачкою однією сім`єю та будівництва спільного житла, позивач посилається на обставини необхідності отримання службової квратири за місцем роботи в державній установі.

ВС неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (п. 6 ст. 3 ЦК України) стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 28.09.2021 у справі № 918/1045/20 , від 11.08.2021 у справі № 909/436/20, від 06.10.2021 у справі № 925/1546/20).

Так, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (ст. І.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права).

Естопель заборона стороні поводитися всупереч її попередній поведінці (заявам, твердженням, обіцянкам, фактичній поведінці і навіть бездіяльності) у тих випадках, коли така поведінка не пов`язує цю сторону і не примушує до послідовності з огляду на правочин чи інший формальноправовий ефект, але попередня поведінка сформувала в іншої сторони довіру і розумні очікування, і їх підрив (внаслідок непослідовності) призведе до явної несправедливості Особа, яка має якесь право, і своєю поведінкою створює в іншої особи відчуття, що вона цим правом користуватися не буде, а згодом всупереч колишній власній поведінці намагається скористатися своєю формальною правовою позицією, то за наявності низки ознак суд на підставі принципу естопель може відмовити у захисті такого права за ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, вбачаючи зловживання правом.

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, базується ще на римській максимі ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності.

Поза розумним сумнівом, надаючи певні документи до органу місцевого самоврядування щодо отримання квартири у власність з комунального житлового фонду, позивач зазначав щодо свого сімейного стану, що він є розлученим, що у фактичних шлюбних відносинах на момент отримання у власність в 2009 році квартири не перебуває, та не має у власнсоті іншого житла чи земельної ділянки . Проте всупереч цьому зазначає, що вже станом на 2007 рік почав будівництво спірного житлового будинку, ще і на земельній ділянці, яка на той час ні у його власності, ні у власності відповідачки не перебувала.

Так, згідно правових висновків, висловлених в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16 (провадження №5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц (провадження №61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц (провадження №61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц (провадження №61-42601св18); від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19 (провадження № 61-3071 св 21), для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, (депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці (постанова Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №587/302/16).

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Вказані обставини судом не встановлено і матеріалами справи не підтверджено, а покази свідків не можуть бути єдиною та достатньою підставою для встановлення вказаного факту.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що факт проживання у період з 2006 по 2018 рік сторін у фактичних шлюбних відносинах, а саме перебування сторін в усталених відносинах, що притаманні подружжю, спільне проживаня, ведення спільного господарства, пов`язанність спільним побутом , взаємодопомогою та підтримкою, виявлення подружніхвідносини перед третіми особами не доведено позивачем належними та достеменними доказами.

А відтак, вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою у вказаний період не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільною сумісною власністю (стаття 63 СК України), а у разі поділу цього майна, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( частина 1 статті 70 СК України).

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у шлюбі, в тому числі і в кредит, є спільною сумісною власністю чоловіка та дружини з часу набуття цього права.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, зясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Таким чином із системного аналізу указаних норм слідує, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах і не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Верховний Суд України звертає увагу на необхідність врахування цих обставин у постановах від 8 червня 2016 року (справа № 6-2253цс15), від 7 вересня 2016 року (справа № 6-801цс16).

Вирішуючи спір у цій справі на підставі доказів, що належним чином оцінені, суд виходить із того, що право власності на спірний садовий будинок було набуто відповідачкою у 2013 році , коли сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі 9 до того ж суд додатково враховує, що у сторін не було об`єктивних перешкод у реєстрації шлюбу повторно, адже підстава для їх «фіктивного розлучення» вже відпала у квітні 2009 року після продажу отриманої позивачем квратири) або у фактичних шлюбних відносинах, тому відсутня презумпція спільності майна сторін щодо цього майна.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині позовних вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності спірного будинку та земельної ділянки, суд виходить із того, що наведені позивачем підстави не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя, що виключає передбачені статтею 74 СК України підстави для задоволення позову про визнання вказаної нерухомості спільною сумісною власністю, оскільки позивачем не доведено, що між ним та відповідачкою з 2006 по 2018 рік існували відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти та спільними зусиллями.

Отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного майна, так як вимоги про визнання майна спільною власністю та визнання за позивачем права власності на спірне майно, згідно обґрунтувань, які викладено у позовній заяві, є похідними від позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, в задоволенні яких судом відмовлено.

За вищевикладеного, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, що має наслідком відмову у їх задоволенні в повному обсязі.

Крім того, суд зазначає, що у разі якщо позивач витрачав на будівництво спірного будинку ( в якому як він сам і стверджує мали проживати і його рідні доньки) свої особисті кошти на придбання певної побутової техніки та констурктивних елементів, обладнання будинку, то він може ставити питання про їх відшкодування відповідачем в окремому позвоному провадженні адже у межах даного позову позивачем заявлені вимоги щодо визнання за ним права власності на половину нерухомого мйана сам як наслідок набуття цього майна під час спільного проживання в порядку поділу саме спільної сумісної власності подружжя.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

У зв`язку з викладеним, та відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору, сплаченого при подачі позову .

Керуючись ст.ст. 12, 81, 259,263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю , поділ спільного майна подружжя та визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Суддя Гуденко О.А.