ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 жовтня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/2167/23

Головуючий у першій інстанції Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/818/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

сторони:

позивач: Національний медичний університет імені О.О.Богомольця

відповідач: ОСОБА_1

третя особа: Міністерство охорони здоров`я України

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою Національного медичного університету імені О.О.Богомольця на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Коверзнева В. О. від 21 березня 2023 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, у справі за позовом Національного медичного університету імені О.О.Богомольця до ОСОБА_1 про відшкодування вартості навчання за державні кошти,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року Національний медичний університету імені О.О.Богомольця звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування вартості навчання за державні кошти. В обґрунтування вимог заявленого позову позивач вказував, що відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у Національному медичному університеті імені О.О.Богомольця, не відпрацював три роки за державним замовленням після закінчення інтернатури, чим порушив умови угоди Про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідно до якої зобов`язався прибути після закінчення вищого закладу освіти за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до Державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Позивач зазначав, що відповідач не повідомив жодних підстав щодо поважності причин того, що він не відпрацював визначений термін. За наведених обставин, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь кошти за навчання, за рахунок Державного бюджету в сумі 197 862 грн. 65 коп. Також позивач ставив питання про відшкодування за рахунок відповідача понесених судових витрат по справі щодо сплати судового збору у розмірі 2 967 грн. 95 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 21.03.2023 року було відмовлено у задоволенні позову Національного медичного університету імені О.О.Богомольця до ОСОБА_1 про відшкодування вартості навчання за державні кошти.

В апеляційній скарзі Національний медичний університету імені О.О. Богомольця просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 21.03.2023 року, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову в повному обсязі, при цьому, судові витрати покласти на відповідача. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 21.03.2023 року є незаконним, необґрунтованим, ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, при цьому, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідач, добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодився на відпрацювання за призначенням трьох років, попросив надати йому право самостійно обрати місце працевлаштування та, навчаючись за кошти Державного бюджету, погодився відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років. Апелянт стверджує, що позивачем не було відмовлено відповідачу у працевлаштуванні у зв`язку із неможливістю запропонувати випускнику місце роботи, а згідно заяви відповідача, йому було надано право працевлаштуватись самостійно, що не є порушенням зобов`язань за угодою, та не звільняє відповідача від обов`язку відпрацювати три роки після закінчення інтернатури. Апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції відносно того, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на нормах правових актів, які на момент дострокового звільнення відповідача з роботи втратили чинність. Суд першої інстанції у рішенні від 21.03.2023 року вказав, що Закон України Про освіту в редакції від 23.05.1991 року втратив чинність, у зв`язку із набранням чинності 28.09.2017 року нової редакції Закону України Про освіту від 05.09.2017 року №2145-VIII; Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 №992, втратив чинність 07.06.2017 року; Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 року №367 Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, втратив чинність 09.09.2022 року. При цьому, апелянт вказує, що вищевказані нормативно-правові акти були чинними на час виникнення спірних правовідносин між сторонами, які виникли з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою. Доводи апеляційної скарги звертають увагу на ті обставини, що суд першої інстанції у порушення норм процесуального права, відмовив позивачу у прийнятті відповіді на відзив, а також ухвалою від 06.03.2023 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції, чим було порушено принцип змагальності.

У відзиві на апеляційну скаргу Національного медичного університету імені О.О.Богомольця відповідач ОСОБА_1 просив застосувати строки позовної давності, та відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому, залишити рішення суду пе6ршої інстанції від 21.03.2023 року без змін, а апеляційну скаргу Національного медичного університету імені О.О.Богомольця, у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення. ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати, докази понесення яких будуть подані до суду у строк, визначений ч.8 статті 141 ЦПК України, але не пізніше 5 днів з дня прийняття рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник позивача Національного медичного університету імені О.О.Богомольця - Власенко Ю.М. підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Тарасова Є.О. просили залишити без задоволення апеляційну скаргу Національного медичного університету імені О.О.Богомольця, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 21.03.2023 року.

В судове засідання апеляційного суду представник третьої особи - Міністерства охорони здоров`я України, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що на підставі наказу Національного медичного університету імені О.О.Богомольця від 11.08.2014 року №2114/л-1, в тому числі, і відповідача ОСОБА_1 , було зараховано до медичного університету на денну форму навчання за спеціальністю лікувальна справа (а.с.7-9).

26.08.2014 року між сторонами даного спору було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою №140639 (а.с.10,11).

Згідно умов даної угоди, позивач взяв на себе зобов`язання забезпечити відповідачу якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою, згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; забезпечити працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації. При цьому, відповідач зобов`язався оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогам підготовки відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю, прибути після закінчення вищого закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. Угодою також було передбачено відшкодування відповідачем вартості навчання, в установленому порядку, у разі відмови їхати за призначенням.

06.05.2020 року відповідач звернувся до позивача із заявою про надання дозволу на самостійне працевлаштування (а.с.22), на підставі якої позивач видав відповідачу довідку від 25.05.2022 року №123, про надання можливості самостійного влаштування на роботу (а.с.58).

Наказом Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації від 07.10.2020 року №1431/к, відповідача було зараховано на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю Офтальмологія до Комунального некомерційного підприємства Консультативно- діагностичний центр Святошинського району м.Києва, та визначено порядок проходження інтернатури. Пунктом 5 даного наказу, було визначено після закінчення інтернатури, перевести ОСОБА_1 на посаду лікаря-офтальмолога Комунального некомерційного підприємства Консультативно-діагностичний центр Святошинського району м.Києва, для відпрацювання трьох років (а.с.23-24).

Наказом Комунального некомерційного підприємства Консультативно-діагностичний центр Святошинського району м.Києва від 16.10.2020 №379-к відповідача було прийнято на роботу на 0.25 ставки посади лікаря-інтерна-офтальмолога хірургічного відділення з денним стаціонаром (а.с.25).

Наказом Комунального некомерційного підприємства Консультативно-діагностичний центр Святошинського району м.Києва від 18.10.2022 року № 396-АК, відповідача було переведено з 19.10.2022 року на 0.25 ставки посади лікаря-офтальмолога хірургічного відділення з денним стаціонаром (а.с.26).

Наказом Комунального некомерційного підприємства Консультативно-діагностичний центр Святошинського району м.Києва від 18.11.2022 року №442-К (а.с.27), відповідача було звільнено з посади за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, про що було повідомлено позивача листом від 21.11.2022 року №2251 (а.с.28).

06.12.2022 року Національний медичний університету імені О.О. Богомольця звертався до ОСОБА_1 із претензією, щодо повернення коштів за навчання у розмірі 197 862 грн. 65 коп., за період з 2014 по 2020 роки (а.с.29).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 21.03.2023 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого Національним медичним університетом імені О.О.Богомольця до ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, із врахуванням тієї обставини, що вимоги заявленого позову ґрунтуються на підставі правових актів, які на момент дострокового звільнення відповідача з роботи втратили чинність, а саме: ч.2 статті 52 Закону України Про освіту, в редакції від 23.05.1991 року; пункти: 3,4 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992; наказ Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 №367 Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, дійшов висновку, що спірні правовідносини між сторонами врегульовані нормами ЦК України. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що Указ Президента України від 23.01.1996 року №77/96 Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, є чинним, проте, він не визначає механізму відшкодування вартості навчання, а лише містить доручення Кабінету Міністрів України розробити порядок відшкодування випускниками вартості навчання, у разі порушення ними угоди про працевлаштування. Суд першої інстанції вказав у оскаржуваному рішенні від 21.03.2023 року, що даний Указ не є нормативним актом, який самостійно врегульовує вказане питання, оскільки його норми мають бланкетний характер. Суд першої інстанції вважав, що заява відповідача від 06.05.2020 року про надання права на самостійне працевлаштування, разом із довідкою позивача від 25.05.2020 року №123 про надання відповідачу можливості влаштуватися на роботу самостійно (а.с.22,58), у сукупності є досягненням сторонами письмової згоди про зміну умов Угоди в частині обов`язку позивача забезпечити працевлаштування відповідача в державному секторі господарства, що кореспондує обов`язку відповідача відпрацювати за місцем направлення 3 роки, а в разі його порушення - відшкодувати вартість навчання. Підтвердженням зміни умов Угоди є подальші дії позивача, який не надав відповідачу, після закінчення ним навчання в університеті, направлення на роботу та не забезпечив його працевлаштування. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не вважається таким, що порушив умови Угоди. Також при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, сформульованої у постанові від 26.01.2021 року, у справі № 607/3693/17, про розумність і справедливість договірного зобов`язання щодо відпрацювання протягом трьох років після закінчення відповідного навчання за направленням замовника, який оплатив навчання фахівця, оскільки правовідносини не є подібними, тому як в цій справі, на відміну від справи №607/3693/17, відповідач не отримував направлення позивача на працевлаштування, а здійснював пошук роботи самостійно.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 21.03.2023 року про відмову у задоволенні вимог заявленого Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця до ОСОБА_1 позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 21.03.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідач, добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодився на відпрацювання за призначенням трьох років, попросив надати йому право самостійно обрати місце працевлаштування та, навчаючись за кошти Державного бюджету, погодився відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років. Апелянт стверджує, що позивачем не було відмовлено відповідачу у працевлаштуванні у зв`язку із неможливістю запропонувати випускнику місце роботи, а згідно заяви відповідача, йому було надано право працевлаштуватись самостійно, що не є порушенням зобов`язань за угодою, та не звільняє відповідача від обов`язку відпрацювати три роки після закінчення інтернатури. Апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції відносно того, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на нормах правових актів, які на момент дострокового звільнення відповідача з роботи втратили чинність. Суд першої інстанції у рішенні від 21.03.2023 року вказав, що Закон України Про освіту в редакції від 23.05.1991 року втратив чинність, у зв`язку із набранням чинності 28.09.2017 року нової редакції Закону України Про освіту від 05.09.2017 року №2145-VIII; Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 №992, втратив чинність 07.06.2017 року; Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 року №367 Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, втратив чинність 09.09.2022 року. При цьому, апелянт вказує, що вищевказані нормативно-правові акти були чинними на час виникнення спірних правовідносин між сторонами, які виникли з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23.05.1991 року Про освіту у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України Про освіту (в редакції, чинній на час укладення угоди), пункту 2 Указу Президента № 77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (в редакції, чинній на час укладення угоди), пункту 2 Указу Президента №77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (в редакції, чинній на час укладення угоди) та пункту 21 Порядку працевлаштування №367 (в редакції, чинній на час укладення угоди), випускник має обов`язок відшкодувати в установленому порядку до Державного або місцевих бюджетів вартість його навчання та компенсувати замовникові його навчання всі витрати цього замовника на це навчання за наступних умов, погоджених між ним та відповідним навчальним закладом, який здійснив відповідне навчання за рахунок Державного бюджету, а саме: випускник після отримання вищої освіти повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні його на роботу, та відпрацювати обумовлений угодою на його навчання термін; цього випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після її закінчення. При цьому, незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за відповідним призначенням.

У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до Державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ).

Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування №367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії.

Вказаний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду: від 23.01.2018 року у справі №607/9099/15-ц, від 19.09.2018 року у справі №607/3690/17, від 31.10.2018 року у справі №607/3681/17-ц, від 15.05.2019 року у справі № 598/760/17, від 30.01.2019 року у справі №607/3682/17, від 26.06.2019 року у справі №607/7122/17-ц, та у пунктах 101-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 607/3693/17.

Щодо вирішення питання дії застосовуваних до спірних правовідносин норм права, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 69-72 постанови від 26.01.2021 року у справі №607/3693/17, провадження №14-151цс20, зазначила наступне.

Якщо частина друга статті 52 Закону України Про освіту 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти Державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати, відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання, заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання.

Як зазначається в рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України Про освіту 1991 року, у редакції, чинній на час виникнення правовідносин сторін даного спору, була чинною, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 26.08.2014 року, регулюються саме нею.

Положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотності дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі, коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, укладеному цією особою.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1, ч.3 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ч.1 статті 638 ЦК України регламентовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що на підставі наказу Національного медичного університету імені О.О.Богомольця від 11.08.2014 року №2114/л-1, в тому числі, і відповідача ОСОБА_1 , було зараховано до медичного університету на денну форму навчання за спеціальністю лікувальна справа (а.с.7-9).

26.08.2014 року між сторонами даного спору було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою №140639 (а.с.10,11).

Згідно умов даної угоди, позивач взяв на себе зобов`язання забезпечити відповідачу якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою, згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; забезпечити працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації. При цьому, відповідач зобов`язався оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогам підготовки відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю, прибути після закінчення вищого закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. Угодою також було передбачено відшкодування відповідачем вартості навчання, в установленому порядку, у разі відмови їхати за призначенням.

06.05.2020 року відповідач звернувся до позивача із заявою про надання дозволу на самостійне працевлаштування (а.с.22), на підставі якої позивач видав відповідачу довідку від 25.05.2022 року №123, про надання можливості самостійного влаштування на роботу (а.с.58).

В контексті приписів норм права, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 21.03.2023 року відносно того, що заява відповідача від 06.05.2020 року про надання права на самостійне працевлаштування, разом із довідкою позивача від 25.05.2020 року №123 про надання відповідачу можливості влаштуватися на роботу самостійно (а.с.22,58), у сукупності є досягненням сторонами письмової згоди про зміну умов Угоди в частині обов`язку позивача забезпечити працевлаштування відповідача в державному секторі господарства, що кореспондує обов`язку відповідача відпрацювати за місцем направлення 3 роки, а в разі його порушення - відшкодувати вартість навчання. Підтвердженням зміни умов Угоди є подальші дії позивача, який не надав відповідачу, після закінчення ним навчання в університеті, направлення на роботу, та не забезпечив його працевлаштування. За встановлених судом обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку відносно того, що відповідач у даному випадку не вважається таким, що порушив умови Угоди, що є підставою для відмови у задоволенні вимог заявленого Національним медичним університетом імені О.О.Богомольця до ОСОБА_1 позову. При цьому, твердження суду першої інстанції відносно того, що ч.2 статті 52 Закону України Про освіту, в редакції від 23.05.1991 року (Закон), втратив чинність, у зв`язку із набранням чинності 28.09.2017 року нової редакції Закону України Про освіту від 05.09.2017 року №2145-VIII, не впливає на правильність вирішення даної справи судом першої інстанції, по суті вимог заявленого Національним медичним університетом імені О.О.Богомольця до ОСОБА_1 позову.

Доводи апеляційної скарги звертають увагу на ті обставини, що суд першої інстанції у порушення норм процесуального права, відмовив позивачу у прийнятті відповіді на відзив, а також ухвалою від 06.03.2023 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції, чим було порушено принцип змагальності.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 21.03.2023 року, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду першої інстанції від 22.02.2023 року було відкрито провадження у даній цивільній справі № 750/2167/23, яку було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.37,38). Даною ухвалою суду було запропоновано учасникам справи подати до суду процесуальні заяви по суті справи (відзив на позовну заяву, відповідь на відзив і заперечення). Ухвалою суду першої інстанції від 06.03.2023 року було відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення участі в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, при розгляді даної цивільної справи, у зв`язку з тим, що перевіркою було встановлено, що неможливо здійснити належну організацію проведення відеоконференції 08.03.2023 року о 10 годині 30 хвилин в Деснянському районному суді м. Києва, за системою бронювання відеоконференцзв`язку, у зв`язку із зайнятістю всіх майданчиків у суді. В подальшому, протокольною ухвалою суду першої інстанції від 20.03.2023 року було повернуто позивачу відповідь на відзив, яку було надіслано позивачем суду 16.03.2023 року, через ненадання позивачем доказів направлення її копій відповідачу і третій особі, та у зв`язку із порушенням ним 5-денного строку подання відповіді. В судове засідання суду першої інстанції 20.03.2023 року представник позивача не з`явився, про час і місце розгляду справи позивач був сповіщений судом належним чином (а.с.79). При цьому, 20.03.2023 року на адресу суду першої інстанції надійшла заява позивача (а.с.86-88), в якій позивач просив провести розгляд справи 20.03.2023 року об 11.00 годині, за відсутності представника позивача, та задовольнити вимоги позовної заяви.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 21.03.2023 року, висновки якого узгоджуються із нормами права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними, документально підтвердженими обставинами справи, на які сторони даного спору посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу Національного медичного університету імені О.О.Богомольця - залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21.03.2023 року, залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного медичного університету імені О.О.Богомольця - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 березня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: