СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/8719/23

пр. № 2/759/3217/23

26 жовтня 2023 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бабич Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Стеблецького В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "ПроКредит Банк", третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

12.05.2023 р. до суду надійшов вказаний позов. Звертаючись до суду з даним позовом позивач обгрунтовує вимоги тим, що вона перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 з 24.08.1991 р. Під час шлюбу ними було придбано майно, яке є їх спільною сумісною власністю, в тому числі і грошові кошти. Як заначила позивач частину спільного майна, а саме: 19400 доларів США, її чоловік за її попередньою згодою вніс на банківський рахунок № НОМЕР_1 в АТ "ПроКредит Банк". У лютому 2023 р, як зазначила позива,ч їй стало відомо, що 12.11.2019 р. було укладено договір поруки із ОСОБА_2 № 410146-ДП1 у відповідності до якого ОСОБА_2 поручився перед АТ "ПроКредит Банк" за ПСП "Агрофірма Привілля" по рамковій кредитній угоді від 12.11.2019 р №FW202.1429. Після того, ПСП "Агрофірма Привілля", за яке поручився ОСОБА_2 опинилось на окупованій території та не мало можливості сплачувати проценти за кредитом, АТ "ПроКредит Банк" 15.11.2022 р., не повідомивши третю особу ОСОБА_2 , та без його згоди, самостійно здійснило договірне списання на свою користь для погашення заборгованості за кредитним договором ПСП "Агрофірма Привілля" №202.51047/FW202.1429 з карткового рахунку на усі наявні кошти, а саме їх спільні заощадження у розмірі 19 400,00 доларів США. Посилаючись на те, що договір поруки був укладений не в інтересах сім6ї, згоду на його укладання позивач не давала, то ОСОБА_2 за переконанням позивача відповідатиме за зобов`язання лише особистим майном, або часткою у майні подружжя, яка виділена йому в натурі. На підставі наведеного позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину грошових коштів, що знаходились на рахунку в банку, та стягнути з банку на її користь 9 700,00 доларів США.

Ухвалою судді від 15.05.2023 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.50).

12.06.2023 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти вимог позивача заперечував, посилаючись на те, що позивач надавала згоду на передачу майна в заставу, що свідчить, що вказані договори вкладались в інтересах сім`ї, а тому просив в задоволенні позову відмовити (а.с. 61-65).

03.07.2023 р. до суду від представника третьої особи надійшли письмові пояснення на позов, в якому останні підтримав вимоги позивача, зазначивши, що вказані угоди були укладені не в інтересах сім`ї (а.с. 124-127)

04.07.2023 р. до надійшли заперечення на відзив, в якому позивач на вимогах позову наполягав з підстав викладених в позові (а.с.144-147).

25.07.2023 р. до суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення на заперечення на відзив, в якому останні проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позов (а.с.188-189).

Ухвалою судду від 25.07.2023 року, закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду (а.с.183).

У судове засідання позивач, та/або представник позивача не з`явились, від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с. 156, 204).

У судове засідання представник відповідача не з`явився, причини неявки суду не відомі, клопотань про відкладення до суду не надходило.

У судове засідання третя особа та/або представник позивача не з`явились від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с. 158-159, 206-207).

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені у справі докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 з 24.08.1991 р., вказана обставина учасника процесу не оспорювалась, а тому в силу ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

Встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, що ОСОБА_2 вніс на банківський рахунок № НОМЕР_1 в АТ "ПроКредит Банк" 19400 доларів США, уклавши 26.11.2021 додаткову угоду до генерального договору від 02.09.2020 р. (а.с.91).

Позивач вказує, що вказані кошти було внесено за її згодою на рахунок банку, проте, доказів на підтвердженя надання згоди суду не надає, як і не зазначає в позові, яким чином була надана така згода.

Відповідно до розділу ІХ ІНСТРУКЦІЇ про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг з обслуговування рахунків, ЗАТВЕРДЖЕНО Постановою Правління Національного банку України 29.07.2022 № 162 не вимагається надання згоди одного з подружжя на укладання депозитного договору.

12.11.2019 р. було укладено договір поруки із ОСОБА_2 № 410146-ДП1 у відповідності до якого ОСОБА_2 поручився перед АТ "ПроКредит Банк" за ПСП "Агрофірма Привілля" по рамковій кредитній угоді від 12.11.2019 р № FW202.1429 (а.с. 92-93).

26.11.2021 р. між ПСП "Агрофірма Привілля", від імені якого на підставі статуту діяв керівник ОСОБА_2 , та АТ "ПроКредит Банк" було укладено договір про відкриття кредитної лінії № № 202.51047/FW202.1429 (а.с. 94-96).

26.11.2021 р. ПСП "Агрофірма Привілля", від імені якого на підставі статуту діяв керівник ОСОБА_2 , та АТ "ПроКредит Банк" було укладено договір № 1 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії (а.с. 97-100).

12.11.2019 р., між ПСП "Агрофірма Привілля"від імені якого на підставі статуту діяв керівник ОСОБА_2 та АТ "ПроКредит Банк" було укладено договір застави рухомого майна № 410147-ДЗ1 (а.с. 101-103) Як вбачається з даного договору ОСОБА_1 , позивач по справі, давала згоду на укладення даного договору (а.с.103-зворотня сторона).

26.11.2021 р. між ПСП "Агрофірма Привілля" та АТ "ПроКредит Банк" було укладено договір застави рухомого майна № 410147-ДЗ2 (а.с. 104-107). Як вбачається з даного договору ОСОБА_1 , позивач по справі давала згоду на укладення даного договору (а.с.106-зворотня сторона).

Як заначила позивач, АТ "ПроКредит Банк, 15.11.2022 р. здійснило договірне списання на свою користь для погашення заборгованості за кредитним договором ПСП "Агрофірма Привілля" № 202.51047/FW202.1429 з карткового рахунку на усі наявні кошти, у розмірі 19 400,00 доларів США.

Вказана обставина учасниками процесу не оспорюється, а тому в силу ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

Посиланян позивача на те, що списання коштів з рахунку, відбулось без згоди ОСОБА_2 , не може бути взяте до уваги суду, оскільки договором поруки, а саме: п.3.5 договору встановлено, що для виконання зобов`язань Поручителя, яким являється ОСОБА_2 , за договором Поручитель безвідклично уповноважує та доручає Кредитору (АТ «ПроКредит Банк») здійснювати договірне списання на користь Кредитора коштів у розмірі, еквівалентному розміру зобов`язань Поручителя з рахунків Поручителя у Кредитора (у т.ч карткових і депозитних), реквізити яких вказані чи будуть вказані у договорах на підставі яких Поручителю відкрито чи буде відкрито у майбутньому рахунки у Кредитора (надалі-рахунки Поручителя). Право договірного списання у Кредитора виникає з моменту виникнення зобов`язань Поручителя та діє до моменту їх повного виконання.

Окрім того, в договорі поруки, особливу увагу приділено згоді на договірне списання у день платежів, якою поручителем було засвідчено використання свого права відповідно до п.3.1 Договору поруки, для чого поручитель уповноважив та доручив Кредитору здійснювати у порядку встановленому Договором, договірне списання з рахунків Поручителя коштів на користь Кредитора у розмірі зобов`язань Позичальника у дні, що визначені відповідними Кредитними договорами як дні настання строків виконання зобов`язань. Також, право договірного списання Банком грошових коштів за зобов`язаннями третьої особи як поручителя за договором поруки № 410146-ДП1 від 12.11.2019 року, закріплено п.п.2.14.1 п.2.14 Генерального договору.

Таким чином, договірне списання коштів відбулось за згодою ОСОБА_2 на підставі укладених договорів.

Позивачем не було надано жодних доказів, які б підтвердили походження грошових коштів та які б дозволили встановити, що грошові кошти у сумі 19 400.00 доларів США є спільною сумісною власністю і були отримані ОСОБА_3 у якості подарунку або грошової винагороди чи тим майном, яке статтею 57 СК України, відноситься до майна що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Твердження щодо обов`язковості встановлення походження коштів дійшов у своєму висновку Верховний Суд, зокрема, у справі № 711/1550/18 у постанові від 02.06.2021року Верховний відмовив у задоволенні касаційної скарги та залишив без змін рішення місцевого та постанову апеляційного суду. ОСОБА_2 , є власником ПСП "Агрофірма Привілля", який володіє 100 % часткою в статутному капіталі, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру сгидичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 108-117). Відповідно до ч. 2 ст. 3 ГК України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). ПСП "Агрофірма Привілля" забезпечувала виконання взятого на себе зобов`язання за Кредитним договором, в тому числі, за рахунок заставного майна, що підтверджується договорами про заставу, які були укладені. Як вбачається з Договорів застави рухомого майна, а саме: з Договору № 410147-ДЗ1 від 12.11.2019 року та Договору № 410147-Д32 від 26.11.2021, позивач надавала свою згоду на передачу майна в заставу. Така згода зафіксована в самих договорах застави нерухомого майна. Дані обставини, свідчать про те, що Кредитний договір, Договори застави рухомого майна та договір поруки укладалися в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 369 та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Оскільки судом встановлено, що кредитний договір, договори застави рухомого майна та договір поруки укладалися в інтересах сім`ї, позовні вимоги задоволені в частині стягнення грошових коштів з банку на користь позивача задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги про визнати за нею права власності на 1/2 частини грошових коштів, як частку від спільного майна подружжя, що знаходились на рахунку в банку, слід заначити наступне.

Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку, є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу. Законом «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори й інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права й інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов.

Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача.

Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю вказаної позовної вимоги до відповідача АТ "Про кредит Банк", оскільки право не може визнавати чи не визнавати право власності на грошові кошти, які належали третій особі по справі ОСОБА_2 .

Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 16, 368, 369 ЦК України, ст. ст. 3, 57, 60, 61, 63, 65, 69, 73 СК України, ст. ст. 6-12, 18, 19, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273-274, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Акціонерного товариства "ПроКредит Банк", третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та стягнення грошових коштів,- відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 07.11.2023 року.

Суддя Н.Д. Бабич