Справа № 946/263/20
Провадження № 2/946/47/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 жовтня 2023 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді: Бальжик О.І.

при секретарі: Богдан А.А.

за участю представника позивачки: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу, визнання недійсним договору дарування, а також про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та припинення права приватної власності,

В С Т А Н О В И В:

І. Суть позовної заяви

1.1. Представник ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.4-10 т.1), в якому просила:

(1) визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу від 06.08.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гончаровою О.С. за реєстровим номером 255, в частині покупця, перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_4 ;

(2) визнати недійсним з моменту укладення договір дарування, укладений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. за реєстровим номером 3045;

(3) визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, право спільної часткової власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 198,30 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 06, що зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_4 , згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 18022739 від 14.12.2016 року, внесений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32916750 від 14.12.2016 року;

(4) припинити право приватної власності ОСОБА_4 на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 198,30 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 06, що зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_4 , згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 18022739 від 14.12.2016 року, внесений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32916750 від 14.12.2016 року.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.11.2019 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області визнано за ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 54 кв.м, житловою площею 28,8 кв.м. Разом з тим, окрім квартири, яка стала предметом спірних правовідносин між колишнім подружжям у справі №500/6458/17, ОСОБА_4 під час шлюбу 06.08.2003 року (тобто у період з 07.06.2002 року по 11.09.2012 року) за договором купівлі-продажу, оформленим приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гончаровою О.С. за реєстровим номером 255, на мати відповідача ОСОБА_5 із спільних коштів подружжя було сплачено на придбання житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 198,30 кв.м. ОСОБА_4 оформив відповідні речові права на житловий будинок на свою мати з метою штучного виведення вказаного нерухомого майна з переліку майна об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Такий прихований та протиправний характер намірів та дій ОСОБА_4 підтверджується тими обставинами, що мати відповідача, починаючи з 07.04.2006 року і до теперішнього часу проживає у житловому будинку АДРЕСА_3 , а до того з 11.10.1985 року проживала у будинку АДРЕСА_4 , тобто не мала потреби у придбанні іншого нерухомого майна для власного користування чи з метою передачі його в оренду тощо. Крім того, незважаючи на факт оформлення речових прав на спірний житловий будинок на ОСОБА_5 вказаний житловий будинок фактично куплявся з метою спільного проживання подружжя, що підтверджується фактом реєстрації в ньому місця проживання ОСОБА_3 . Саме з такою метою житловий будинок використовувався подружжям до листопада 2011 року, тобто до початку розлучення. Вже після розірвання шлюбу 31.08.2012 року у зв`язку з відсутністю спору щодо умов та порядку користування спільним майном, ОСОБА_5 на прохання свого сина переоформила на нього речові права на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом укладення договору дарування від 14.12.2016 року. Після розлучення ОСОБА_4 залишився проживати у придбаному спільно з ОСОБА_3 під час шлюбу та оформленому на ОСОБА_5 житловому будинку. Звернув увагу, що фактичним платником коштів за придбання за договором купівлі-продажу від 06.08.2003 року житлового будинку є колишнє подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , у той час як вказаний правочин було вчинено його матір`ю ОСОБА_5 з метою приховування особи вигодонабувача у придбанні нерухомого майна. Таким чином, вважає, що вказаний договір купівлі-продажу слід визнати частково недійсним у частині покупця відповідно до ст.ст.203, 215-217, 655 ЦК України, перевівши право покупця на цим договором на ОСОБА_4 . Також вважає, що під час укладення договору дарування від 14.12.2016 року мав місце прихований та протиправний характер намірів та дій ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_5 ніколи не вступала у володіння об`єктом дарування, а рівно не передавала та не могла передати його в подальшому обдарованому. На думку представника позивачки, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , які є близькими родичами, уклали правочин, який не передбачав реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином (фактичну передачу майна), а дії сторін були направлені лише на фіктивний (формальний) перехід прав власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від «посягань» колишньої дружини у зв`язку з виникненням спору щодо поділу майна колишнього подружжя. За таких підстав, просила визнати договір дарування недійсним відповідно до чч.1, 5 ст.203, 215, 234 ЦК України. Штучний характер правочинів відкрився лише під час розгляду справи №500/6458/17 з пояснень ОСОБА_5 та свідків.

1.3. Також, 17.01.2020 року ОСОБА_3 звернулася із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.31, 32 т.1).

ІІ. Процедура

2.1. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 17.01.2020 року, справа №946/263/20 передана на розгляд судді Жигуліна С.М. (а.с.29 т.1).

2.2. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17.01.2020 року, заява про забезпечення позову передана на розгляд судді Жигуліна С.М. (а.с.33 т.1).

2.3. Ухвалою судді Жигуліна С.М. від 27.01.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні (а.с.38 т.1).

2.4. Ухвалою судді Жигуліна С.М. від 10.03.2020 року задоволені заяви ОСОБА_3 про витребування доказів та забезпечення позову (а.с.40, 41 т.1).

2.5. Ухвалою суду від 23.11.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.162 т.1).

2.6. Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 22.06.2022 року, справа №946/263/20 передана на розгляд судді Бальжик О.І.. (а.с.182, 183 т.1).

2.7. Ухвалою судді Бальжик О.І. від 24.06.2022 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні (а.с.184 т.1).

2.8. Ухвалою суду від 05.09.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.225, 226 т.1).

2.9. Під час розгляду справи здійснювалося повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.

ІІІ. Позиція учасників

3.1. У судовому засіданні позивачка та її представник позовну заяву підтримали у повному обсязі та наполягали на її задоволенні на підставі викладених у ній доводів.

Додатково, представник позивачки зазначив, що у 1994 році позивачка познайомилася із ОСОБА_4 на території російської федерації, де через деякий час між ними почалися фактичні шлюбні відносини. У 2000 році відповідач почав ходити у рейс. У 2001 році ОСОБА_6 переїхала до ОСОБА_7 на територію України. Протягом всього часу ОСОБА_3 працювала; подружжя мали спільний бюджет та накопичували грошові кошти. 07.06.2002 року між сторонами зареєстровано шлюб. У 2003 році подружжям вирішено придбати житловий будинок по АДРЕСА_1 . У зв`язку із цим, сторони продали спільну квартиру на товарній біржі та ще половину грошей взяли у борг. Зважаючи на те, що позивачка була громадянкою російської федерації, а відповідач постійно ходив у рейси, було прийнято рішення оформити спірний житловий будинок на матір. При цьому, фактичним покупцем та платником грошових коштів було колишнє подружжя. Свекруха будь-яких заощаджень не мала. Оскільки житловий будинок був придатний для проживання, одразу після укладення договору купівлі-продажу та реєстрації права власності, подружжя зареєструвалося у ньому. В подальшому спірний житловий будинок був реконструйований сторонами за спільні грошові кошти. Реконструкція тривала приблизно до 2009 року; за наслідками реконструкції площа житлового будинку збільшилася. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка. Хрестини дитини робили вже в реконструйованому житловому будинку. У 2012 році сторони вирішили розірвати шлюб. Спільне майно подружжя становили: житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 . Між подружжям була досягнута домовленість щодо поділу спільного майна: позивачці з дочкою квартира, відповідачу житловий будинок. У зв`язку із цим, ОСОБА_3 не заперечувала проти того факту, що житловий будинок був зареєстрований на матір чоловіка. У 2017 році ОСОБА_4 легалізував реконструйований житловий будинок та оформив право власності на нього через договір дарування. Цього ж року, у листопаді-грудні, відповідач ОСОБА_4 звернувся із позовом про поділ спільного майна, яким просив визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 . Таким чином, на його думку, строк позовної давності має обчислюватися саме з цієї дати, адже саме тоді були порушені права ОСОБА_3 .

3.2. Відповідач ОСОБА_4 , будучи своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, направивши 13.10.2020 року відзив на позовну заяву (а.с.74-86 т.1), за змістом якого позивачка на підтвердження викладених у позовній заяві доводів не надала жодного належного та допустимого доказу, зокрема, що: у неї та ОСОБА_4 у 2003 році були спільні кошти подружжя, достатні для оплати вартості спірного житлового будинку та що такими коштами здійснювався розрахунок за майно, придбане за оскаржуваним договором купівлі-продажу; що відповідач ОСОБА_5 ніколи не вступала у володіння спірним будинком. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року, на яке посилається позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог, не встановлювалися жодні обставини, які підлягають доказуванню в рамках розгляду цієї судової справи. Надана нотаріально завірена заява відповідачки ОСОБА_5 не є заявою по суті чи заявою з процесуальних питань, що подана в рамках розгляду справи. Крім того, вказана заява була подана його матір`ю в рамках розгляду іншої справи, предметом розгляду якої був поділ квартири як спільного сумісного майна подружжя. Додатково звернув увагу, що матір була проти поділу вказаної квартири та бажала, щоб вона залишилася у власності ОСОБА_3 . Після цього, ОСОБА_5 повністю зайняла сторону позивачки та вирішила допомогти штучно збільшити обсяг спільно нажитого майна подружжя, включивши до нього спірний будинок. Повідомлені відповідачкою ОСОБА_5 обставини про те, що житловий будинок було придбано за спільні кошти подружжя не відповідають дійсності. Факт реєстрації ОСОБА_5 за адресою, відмінною від місця знаходження спірного будинку, не свідчить про те, що вона не проживала в даному житлі постійно або тимчасово та не користувалася цим будинком для власних потреб. В свою чергу, реєстрація позивачки та відповідача ОСОБА_4 у спірному будинку не може бути підтвердженням будь-яких прав вказаних осіб на будинок, крім права проживати в ньому. Факт реєстрації позивачки в спірному житловому будинку було обумовлено тим, що вона є громадянкою іншої країни та могла отримати право постійно проживати на території України. Оскільки у ОСОБА_3 не було будь-яких родинних зв`язків та нерухомого майна на території України, ОСОБА_5 погодилася зареєструвати її за адресою спірного будинку. Також зазначив, що на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу сторони перебували у шлюбі лише один рік та не мали постійного місця роботи, а отже стабільного доходу й заощаджень. Крім того, ні позивачка, ні відповідач ОСОБА_8 у вказаний період не відчужували будь-яке майно та не мали джерел, з яких було б можливим отримати кошти для придбання будинку. За змістом оскаржуваного договору підтверджено, що розрахунок за будинок проведено саме ОСОБА_5 і доказів на спростування даних обставин позивачкою не надано. Разом з тим, за два дні до укладення оскаржуваного договору ОСОБА_5 продала належну їй на праві власності квартиру, що доводить факт наміру останньої придбати житловий будинок. Вказані обставини, на думку представника відповідача, підтверджують, що лише його матір мала грошові кошти для оплати вартості спірної нерухомості. Після придбання житлового будинку ОСОБА_5 , як власник, використовувала його для власного проживання, проживання членів сім`ї та зберігання власних речей. Дані обставини підтверджуються матеріалами цивільної справи №2-7758-2005 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_9 та відділу ДВС в м. Ізмаїл. У позовній заяві позивачка особисто стверджувала, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить матері її чоловіка, в якому вони проживають тимчасово. Вказані обставини сторони підтвердили у судовому засіданні. В подальшому факт належності спірного житлового будинку ОСОБА_5 на праві власності, а також факт наявності її речей в ньому, було встановлено судовим рішенням від 23.01.2006 року. Крім того, ОСОБА_5 як власник недобудованого будинку реалізувала правомочності стосовно розпорядження спірним майном, а саме проводила в ньому реконструкцію, спрямовану на збільшення площі будинку, зміну його технічних характеристик та поліпшення якісних характеристик. Звернув увагу, що фактично у власність відповідачки за вказаним договором перейшов об`єкт незавершеного будівництва з виконанням робіт на 95%, а не житловий будинок, як нерухоме майно. Протягом 2015-2016 років ОСОБА_5 здійснювалися роботи з суттєвої перебудови будинку, в ході яких було кардинально змінено його технічні характеристики, розміри, знесено більшу частину надвірних споруд, добудовано прибудову та мансардний поверх, збудовано гараж. Як об`єкт нерухомого майна житловий будинок виник 05.07.2016 року, а право власності на нього виникло у ОСОБА_5 25.07.2016 року. Отже, право власності у відповідачки виникло не на підставі договору купівлі-продажу, а по факту реконструкції та введення цього майна в експлуатацію у 2016 році. В подальшому реконструйований житловий будинок став об`єктом дарування. Оскаржуваний договір дарування відповідав намірам обдарованого та дарувальника, жодних прихованих та протиправних намірів у сторін правочину не було, договір виконано сторонами, а тому правові підстави для визнання цього правочину фіктивним відсутні. До моменту укладення договору дарування, ОСОБА_4 проживав у спірному житловому будинку як член сім`ї власника, мав право користуватися житлом, але не мав правомочностей власника. Звернув увагу, що мати подарувала йому житловий будинок більше ніж через чотири роки після розірвання шлюбу, а тому ніякого правового зв`язку між припиненням шлюбу та наступною передачею майна у дар немає. Крім того, майже 15 років позивачка знала про укладення ОСОБА_5 договору купівлі-продажу, але протягом вказаного періоду жодного разу не зверталася до суду із позовом про визнання цього договору недійсним; обставин, які б перешкоджали зверненню до суду, не існувало. Отже, строк позовної давності для оскарження договору купівлі-продажу на момент звернення ОСОБА_3 сплинув. Таким чином, просив застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог та на цій підставі відмовити у їх задоволенні.

3.3. Представник відповідача ОСОБА_4 вважала позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню на підставі заперечень, наданих у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що станом на час придбання житлового будинку АДРЕСА_1 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі менше одного року. Факт реєстрації сторін у спірному житловому будинку ні про що не свідчить, адже позивачка була громадянкою іншої держави. В оскаржуваному договорі чітко зазначено, що ОСОБА_5 внесла за житловий будинок грошові кошти, а тому оскаржувати цей факт через 20 років немає підстав. Звернула увагу, що відповідачка ОСОБА_5 за два дні до оскаржуваного договору купівлі-продажу продала квартиру на Бессарабській товарній біржі. Дана обставина позивачкою не спростована. Крім того, у 2005 році ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту, в якому зазначили, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 та що в ньому знаходяться її особисті речі. Також, згідно із вказаною позовною заявою, підписаною особисто позивачкою та відповідачкою, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали у будинку ОСОБА_5 тимчасово. Як встановлено рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.01.2006 року спірний житловий будинок належить відповідачці ОСОБА_5 , а тому відділ державної виконавчої служби зобов`язано повернути ОСОБА_5 та ОСОБА_4 описане і арештоване майно. Крім того, на її думку, предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу був незакінчений будівництвом житловий будинок, в той час як предметом договору дарування житловий будинок, реконструкція якого була почата і завершена після розірвання між сторонами шлюбу. Згідно з Декларацією замовником на виконання будівельних робіт є ОСОБА_5 . Таким чином, у ОСОБА_5 виникло право власності не на підставі договору купівлі-продажу, а на підставі введення його в експлуатацію. Доказів того, що позивачка приймала участь у реконструкції житлового будинку не надано. Також вважає, що у відповідачки ОСОБА_5 була усвідомлена воля на відчуження спірного житлового будинку за договором дарування. Із позовом ОСОБА_3 звернулася через 20 років, в той час як строк позовної давності становить 3 роки. На її думку, порушення усної домовленості щодо поділу спільного майна подружжя не є підставою для поновлення строку позовної давності. Вважала, що показання відповідачки ОСОБА_5 , допитаної в якості свідка, не можуть бути допустимим доказом на підтвердження позовних вимог, оскільки між нею та відповідачем ОСОБА_4 зіпсувалися відносини, а отже є підстави вважати, що вона не є неупередженою.

3.4. Відповідачка ОСОБА_5 не заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що доводи ОСОБА_3 , викладені у позовній заяві, відповідають дійсності. Грошові кошти на придбання спірного житлового будинку вона сторонам не давала. Бути покупцем за оскаржуваним договором купівлі-продажу її попросили син з невісткою. Одразу після оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та її син почали проживати в ньому та одночасно робити реконструкцію за спільні кошти. Реконструкція житлового будинку закінчилася у 2009 році, оскільки хрестини онуки за участю 30 гостей святкували в ньому. Коли сторони вирішили розлучитися, в її присутності між ними була досягнута домовленість щодо поділу спільного майна: ОСОБА_6 квартира, Валику житловий будинок. В подальшому, вона подарувала спірний житловий будинок синові, вважаючи, що він не образить свою колишню дружину і дочку.

Будучи допитаною в якості свідка відповідачка ОСОБА_5 пояснила, що з сином ОСОБА_4 не спілкується протягом шести років, з позивачкою ОСОБА_3 добрі стосунки. З 1994 року по 2000 рік сторони спільно проживали на території російської федерації. У 2001 році ОСОБА_7 повернувся до України. Через декілька місяців, на Новий рік, приїхала ОСОБА_6 . У 2002 році ОСОБА_6 переїхала до України вже на постійне місце проживання. В середині 2002 року сторони розписалися. До реєстрації шлюбу сторонами була придбана квартира, в якій вони проживали. У 2003 році син з невісткою вирішили придбати житловий будинок поруч з нею, який оформити на неї, оскільки син ходив до рейсу, а ОСОБА_6 громадянка іншої країни. Протягом шести років сторони добудовували та облаштовували житловий будинок. ОСОБА_10 ходив в рейс, ОСОБА_6 працювала бухгалтером. У 2009 році у сторін народилася дочка. Через два місяці після народження онуки сторони похрестили її; святкували великою компанією у спірному житловому будинку. Через деякий час ОСОБА_10 повідомив їй, що має намір розлучитися з ОСОБА_6 , оскільки втратив почуття любові. На її запитання, чи не образить він свою дружину та дитину, син відповів, що не образить. У листопаді 2011 року її син ОСОБА_4 та його колишня дружина ОСОБА_3 придбали квартиру АДРЕСА_2 з метою окремого проживання в ній ОСОБА_3 та їх спільної дитини ОСОБА_11 . Таке рішення було прийнято з метою реалізації спільної домовленості про те, що після розлучення у розпорядження ОСОБА_4 залишиться оформлений на неї житловий будинок АДРЕСА_1 з наявним в ньому майном, а також придбаний під час шлюбу автомобіль. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 за власні кошти зробила ремонт у придбаній квартирі. На час проведення ремонтних робіт невістка з її онукою проживали спільно з нею. ОСОБА_12 після розлучення залишився проживати у житловому будинку АДРЕСА_1 . Стверджує, що вказаний житловий будинок був придбаний її сином ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_3 під час шлюбу, але оформлено на неї. В подальшому, на прохання сина вона подарувала цей будинок йому, оскільки вважала, що між ним та його колишньою дружиною досягнута домовленість щодо поділу спільного нерухомого майна. Але, в подальшому, її син в порушення досягнутої домовленості звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на 1/2 частини квартири, яку було придбано, як вона вже зазначила, для окремого проживання ОСОБА_3 та її онуки у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Вважає таку поведінку сина аморальною та такою, що суперечить її вихованню. Звернула увагу, що жодних грошових коштів на придбання спірного житлового будинку, його реконструкцію, а також на придбання квартири, яка була так само оформлена на неї та яку було відчужено за два дні до придбання спірного житлового будинку, вона не давала. Всі об`єкти нерухомого майна придбавались її сином та невісткою під час шлюбу за спільні кошти. Після 2017 року відповідач лише побудував фонтан. Всіма документами, щодо введення житлового будинку в експлуатацію займався син, жодних документів вона не підписувала.

В останні судові засідання відповідачка ОСОБА_5 не з`явилася, звернувшись із заявою про розгляд справи у її відсутність.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст правовідносин.

4.1. У судовому засіданні встановлено, що 04.08.2003 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_13 придбав квартиру АДРЕСА_5 . Як вбачається з пункту другого договору, вказаний об`єкт нерухомості належав ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу №АЕІ №972289від 13.03.2002 року (а.с.99 т.1).

4.2. 06.08.2003 року ОСОБА_14 продала, а ОСОБА_5 купила незакінчений будівництвом з виконанням будівельних робіт на 95% житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку, позначеного в плані літерою «А» та надвірних споруд: «Б» - уборна, «В» - літня кухня, «Г» - сарай, інші надвірні споруди, розташовані на земельній ділянці розміром 477 кв.м (а.с.50 т.1).

4.3. 23.01.2006 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області задоволено позов ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 до ОСОБА_4 та відділу державної виконавчої служби в м. Ізмаїлі та Ізмаїльському районі про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту. Як вбачається з описової частини рішення, позивачі в обґрунтування позовних вимог послалися на те, що ОСОБА_3 належить арештовані виконавчою службою у будинку АДРЕСА_1 телевізор та фотоапарат, ОСОБА_5 магнітола та пральна машина, розетки та вимикачі, родіотелефон, пилосос, холодильник, ОСОБА_9 комп`ютер, велосипед та диктофон. Третя особа на стороні відповідача вважала, що таким чином ОСОБА_4 бажає ухилитися від сплати йому боргу. Згідно з мотивувальною частиною рішення житловий будинок по АДРЕСА_6 належить позивачці ОСОБА_5 на праві власності, що підтверджене договором купівлі-продажу (а.с.95 т.1).

4.4. 31.08.2012 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований 07.06.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис №182. Як вбачається з мотивувальної частини рішення, сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки та ведення спільного господарства у листопаді 2011 року (а.с.16 т.1).

4.5. Як вбачається з Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту, повідомлення замовника ОСОБА_5 про початок виконання будівельних робіт датовано 14.08.2015 року; житловий будинок з будівництвом прибудови та мансардного поверху, будівництвом прибудованого гаражу, із знесенням існуючих будівель літньої кухні літ. В, навісу літ. в, сараю літ. Г за адресою: АДРЕСА_1 , прибудова літ. А1, гараж літ. Б; з підвалом та мансардою загальною площею 198,3 кв.м, житловою площею 127,8 кв.м, нежитловою площею 70,5 кв.м, закінчений будівництвом та готовий до експлуатації 05.07.2016 року (а.с.87 т.1).

4.6. 14.12.2016 року ОСОБА_5 за договором дарування передала у власність ОСОБА_4 безоплатно належні їй на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та в цілому складається із: літ. А будинок житловий, загальною площею 198,3 кв.м, житловою площею 127,8 кв.м, літ. Б гараж, літ. Г вбиральня, №1-6 надвірні споруди, розташовані на земельній ділянці площею 0,0521 га, кадастровий номер земельної ділянки: :01:035:0367 (а.с.52 т.1).

4.7. 29.11.2019 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 . Згідно описової частини рішення, позивач ОСОБА_4 одним із доводів в обґрунтування позовних вимог зазначив факт звернення ОСОБА_15 до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання спільної дочки в сумі 26 600 гривень та відмови останньої від аліментів в обмін на його відмову від права власності на наявну у нього частку спільної квартири (а.с.17-21 т.1).

V. Оцінка та висновки суду

5.1. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши відповідачку ОСОБА_5 в якості свідка, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.

5.2. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

5.3. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

5.4. Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

5.5. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

5.6. Вирішуючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця та визнання покупцем за договором купівлі-продажу, суд виходить з такого.

5.7. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 року передбачено, що положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

5.8. Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, так як договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений до вступу в законну силу Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, і не мають подовжувального характеру, суд при розгляді справи керується положеннями ЦК УРСР 1963 року.

5.9. Так, нормами ст.224 ЦК УРСР, діючими на момент спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

5.10. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

5.11. Стаття 58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру

створити юридичні наслідки (мнима угода).

Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

5.12. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 58 ЦК УРСР має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

5.13. Відповідно до статті 60 ЦК УРСР недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і

без включення недійсної її частини.

5.14. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

5.15. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

5.16. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

5.17. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листоапада 2012 року у справі № 6-133 цс 12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992 св 18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822 св 20).

5.18. Разом з тим, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 14 лютого 2022 року у справі №346/2238/15-ц (провадження №61-14680сво20) відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року у справі №265/3310/17 (провадження № 61-2308св19), а також для забезпечення єдності судової практики відступив і від аналогічного висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі №466/8968/19, провадження № 61-1188 св 21, зазначивши, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

5.19. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

5.20. Достатність доказів або їх сукупність означає, що їх кількість та вагомість дозволять зробити вірогідний висновок про існування факту, на підтвердження якого вони зібрані. Одиничний непрямий доказ не є недостатнім для правильного і законного вирішення справи, оскільки дозволяє зробити лише припущення, а не вірогідний висновок про існування або відсутність факту.

5.21. Таким чином, на думку суду, показання допитаної в якості свідка відповідачки ОСОБА_5 , яка з 2017 років через конфлікт не спілкується з відповідачем ОСОБА_4 , а також форма ОК-5 Пенсійного фонду України від 09.01.2023 року про розмір отриманої нею пенсії у 1998-2022 рр., за відсутності інших доказів, не є достатніми для висновку про те, що за оспорюваним договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем ОСОБА_5 , а подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , за їх спільні сумісні кошти.

5.22. Відтак, аналіз норм чинного законодавства та обставин справи дозволяють дійти висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу від 06.08.2003 року недійсним в частині покупця та переведення прав покупця за цим договором на ОСОБА_4 задоволенню не підлягають.

5.23. Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, укладеного ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , визнання права власності на майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також припинення права приватної власності, суд виходить з такого.

5.24. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

5.25. Частинами першою, другою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

5.26. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

5.27. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

5.28. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

5.29. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

5.30. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

5.31. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

5.32. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

5.33. Згідно з частиною першою статті 188 ЦПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

5.34. Враховуючи, що у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця та визнання покупцем за договором купівлі-продажу відмовлено, а вимоги про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та припинення права особистої власності є похідними від вказаної вимоги, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

5.35. Приймаючи таке рішення, суд також враховує ту обставину, що предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу від 06 серпня 2003 року був незакінчений будівництвом з виконанням будівельних робіт на 95% житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_6 та складався в цілому з одного кам`яного житлового будинку, позначеного на плані літерою «А» та надвірних споруд: «Б» - уборна, «В» - літня кухня, «Г» - сарай, інші надвірні споруди, розташовані на земельній ділянці розміром 477 кв.м (а.с.50 т.1). В той час, як предметом оскаржуваного договору дарування від 14 грудня 2016 року є житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який в цілому складається із літ. А будинок житловий, загальною площею 198,3 кв.м, житловою площею 127,8 кв.м, літ. Б гараж, літ. Г вбиральня, №1-6 надвірні споруди, розташований на земельній ділянці площею 0,0521 га, кадастровий номер земельної ділянки: :01:035:0367 (а.с.52 т.1).

5.36. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

5.37. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

5.38. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

5.39. Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

5.40. Будь-яких допустимих та достатніх доказів на підтвердження того факту, що всупереч даним Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстрованої Департаментом ДАБІ в Одеській області 05.07.2016 року, а також повідомлення ОСОБА_5 про початок виконання будівельних робіт від 14.08.2015 року (а.с.87, 88 т.1), реконструкція спірного житлового будинку здійснювалася під час перебування сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у шлюбі, за їх спільні кошти, у судовому засіданні надано не було.

5.41. Надаючи оцінку доводам позивачки та його представника щодо фіктивності оскаржуваного договору дарування, суд звертає увагу на те, що у відповідності до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

5.42. Такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

5.43. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Таку правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу №903/439/18.

5.44. Основними ознаками фіктивного правочину є: 1) введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; 2) свідомий намір невиконання зобов`язань договору; 3) приховування справжніх намірів учасників правочину.

5.45. Тобто, укладаючи договір, його сторони не бажають виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею.

5.46. Отже, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Власне невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (постанова КЦС ВС у справі № 607/15555/17-ц).

5.47. У судовому засіданні встановлено та відповідачкою ОСОБА_5 не спростовувалося, що оскаржуваний договір дарування відповідав намірам обдаровуваного та дарувальника, жодних прихованих та протиправних намірів у сторін правочину на момент його вчинення не було, договір виконано сторонами.

5.48. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить відмовити у повному обсязі.

5.49. Суд вважає за можливе не давати оцінку доводам представника відповідача ОСОБА_4 про те, що позивачкою пропущений строк позовної давності, оскільки сплив позовної давності є підставою для відмови у позові за умови обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

5.50. Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, зазначеною в постанові від 03.02.2022 року у справі № 758/10335/16-ц.

Керуючись ст.ст. 11-13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 315 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу, визнання недійсним договору дарування, а також про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та припинення права приватної власності, залишити без задоволення.

2. Копії рішення надіслати для відома сторонам.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 01.11.2023 року.

Суддя: О.І.Бальжик