Провадження №2/523/2553/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Томілко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю,-

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме просила усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до неї ОСОБА_1 .

Позов мотивується тим, що 21 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання (догляду). Відповідно до договору ОСОБА_4 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність частку квартири АДРЕСА_1 . З моменту укладання договору всі передбачені ним зобов`язання виконувались ОСОБА_1 у повному обсязі, ніяких ні усних ні письмових зауважень чи скарг з боку як ОСОБА_4 так і його дружини ОСОБА_2 не було.

Після смерті ОСОБА_4 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 у встановленому законом порядку

Після смерті ОСОБА_4 зобов`язання по виконанню договору довічного утримання (догляду), укладеного з ОСОБА_2 ОСОБА_1 продовжувала виконувати у повному обсязі до 11 лютого 2022 року. З даної дати ОСОБА_2 перестала пускати останню та членів її родини у квартиру, відмовлялася від будь-якої допомоги, а саме продуктів харчування, послуг прибирання у квартирі, відмовила у наданні книжки з рахунками на оплату комунальних платежів, яка знаходилася у неї, відмовлялася у прийнятті передбачених договором коштів у розмірі 500 грн. на місяць.

Після того, як ОСОБА_2 відмовилася від послуг ОСОБА_1 за укладеним договором довічного утримання в квартирі АДРЕСА_1 , відповідачем ОСОБА_2 були замінені двірні замки, що унеможливило користування квартирою.

ОСОБА_1 посилаючись на те, що користуватись належною частиною квартири їй перешкоджає ОСОБА_2 , яка проживає в даній квартирі на підставі та за договором довічного утримання (догляду) укладеним з нею, при цьому співіснування з ОСОБА_2 в одній квартирі допоможе наладити особисті відносини, що призведе до спільного бажання у виконанні умов договору довічного утримання укладеного між сторонами по справі та договорами, просила задовольнити позов.

В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив мотивований тим, що 21.05.2021 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений Договір довічного утримання (догляду). Відповідно до цього Договору ОСОБА_5 передає у власність, а ОСОБА_1 приймає у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 5 Зазначеного Договору ОСОБА_1 зобов`язується довічно утримувати ОСОБА_5 .

Аналогічний договір був підписаний з чоловіком відповідача - ОСОБА_7 .

З дня підписання договорів ОСОБА_1 не з`являлась у вищевказаній квартирі, не приходила до родини ОСОБА_7 , не піклувалась про них та не цікавилась як вони живуть, матеріальної допомоги, яка була передбачена у Договорах про довічне утримання не надавала, комунальні послуги не сплачувала.

Через три місяці після укладання вищезазначених Договорів подружжя ОСОБА_4 прийшли до висновку, що ОСОБА_1 зовсім не виконує своїх обов`язків відповідно до умов Договорів довічного утримання для чого запропонували позивачу розірвати Договори відповідно до п.10 за згодою сторін. В свою чергу позивач погодилася, проте зазначила, що вони повинні їй сплатити 1000 долларів США, які вона використала для оформлення Договорів.

Приблизно 4-5 листопада 2021 року подружжям було передано ОСОБА_1 700 доларів США з 1000 доларів, яку ОСОБА_1 запросила в якості компенсації за укладення договорів довічного утримання. Решту повинні були знайти та сплатити протягом трьох днів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 помер.

Похорон був організований та оплачений за кошти відповідача. В зв`язку з невиконанням позивачем своїх обов`язків за договором довічного утримання відповідач звернулася до суду із позовом про розірвання Договорів довічного утримання (догляду).

Крім того представник відповідача зазначила, що позовні вимоги ґрунтуються не на бажанні користуватись своїм майном, а на бажанні спонукати ОСОБА_5 до примирення по справі щодо розірвання договору Довічного утримання. При цьому, не зрозуміло яким чином не проживання з ОСОБА_5 у одній квартирі заважає позивачу «сумлінно виконувати передбачені договором обов`язки».

Посилаючись на те, що позивач постійно проживає за кордоном, наміру вселитись у квартиру АДРЕСА_1 немає, бажання проживати у квартирі позивач не висловлювала, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог. (а.с.54-59)

В матеріалах справи наявна відповідь на відзив представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 в якому остання просила відхилити доводи викладені у відзиві представника відповідача та задовольнити позовні вимоги. Зазначила, що право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 у встановленому законом порядку.

Представником відповідача у відзиві зазначено, що між сторонами існує спір, який вирішується у судовому порядку, але також зазначено, що позивач по справі не користується належною її 1/2 частиною квартири та не зазначено, що з боку відповідача ОСОБА_2 вчиняються дії, які перешкоджають користуванню спірною частиною квартири. Однак, існування судового спору між сторонами, а саме цивільної справи № 523/3623/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи Державного нотаріуса Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеси Ласурія Яни Юріївни про розірвання договорів довічного утримання, підтверджує факт вчинення перешкод у користуванні власністю (а.с.70-71).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 просили відмовити у задоволенні позовних вимог в зв`язку з тим, що перешкод у користуванні майном позивачу відповідач не здійснює.

Повно і всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 виданою 08 листопада 2021 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.23).

Також встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві спільної приватної власності частина квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15).

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 21 травня 2021 року укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одесі Ласурія Я.Ю., та зареєстрований в реєстрі за № 7-290 (а.с.18-21).

Згідно відповіді ЖБК «Ленінськмй -26» від 17 лютого 2023 року, ОСОБА_1 зі скаргами, що ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , не зверталася (а.с. 94).

Відповідно до відповіді відділу поліції №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, будь яких звернень ОСОБА_1 щодо перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , не надходило (а.с.95).

Судом допитані свідки : ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які надали ідентичні пояснення, а саме, що знають про факт укладення між сторонами договору довічного утримання (догляду). Крім того, їм відомо зі слів про перешкоджання відповідачем позивачу у праві користуванні квартирою.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина друга статті 356 ЦК України).

Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до частини першої статті 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Так, судом встановлено, що в спірній квартирі АДРЕСА_1 , співвласниками якої є сторони по справі, проживає відповідач ОСОБА_12 . В свою чергу позивач має намір вселитися до квартири в майбутньому. Також встановлено, що між сторонами наявний спір щодо розірвання договорів довічного утримання, який перебуває у провадженні Суворовського районного суду м. Одеси (а.с.128-133).

Сторона позивача обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні належною їй 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1 , змінила замки на вхідних дверях квартири. Крім того, в судових засіданнях сторона позивача зазначає про наявність засову, як один із засобів перешкоди відповідача.

Сторона відповідача заперечуючи проти задоволення позовних вимоги посилається на те, що позивач наміру вселитися та проживати в квартирі АДРЕСА_1 , не виявляла.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, Верховним Судом у постанові від 28.01.2021 у справі № 910/17743/18.

Так, судом встановлено, що відповідач заперечує факт перешкоджання позивачу у користуванні квартирою, при цьому позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надала суду жодного доказу в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, а саме, що ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу у вселенні, не впускає її до квартири .

Суд констатує, що наявність спору між сторонами про розірвання Договору довічного утримання (догляду) не свідчить про перешкоджання позивачу у користуванні квартирою.

Суд також погоджується з доводами сторони відповідача про те, що посилання сторони позивача на вселення до квартири допоможе наладити особисті відносити та призведе до спільного бажання виконувати умови Договору довічного утримання, не може бути підставою для задоволення позову, так як зазначена обставина не ґрунтується на порушенні права позивача, а ґрунтується на бажанні відновити дружні стосунки з відповідачем та поновити виконання договору довічного утримання .

Твердження сторони позивача про наявність засуву на дверях квартири АДРЕСА_1 , як на перешкоду у доступі до квартири, суд не приймає до уваги, так як без надання відповідних доказів визнати доведеною вказану обставину суд не має можливості, оскільки засув на дверях можливо розцінювати як спосіб самозахисту, так і перешкоду у доступі до житла.

Даючи оцінку показам свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , допитаних зі сторони позивача, суд вказує про те, що їх пояснення стосуються здебільшого констатації факту укладення договору довічного утримання та відносин між сторонами. При цьому, суд критично ставиться до показань свідків в частині перешкоджання відповідачем позивачу у вселенні до квартири, так як жоден з них не був очевидцем останнього, та знають про такий факт лише зі слів інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Таким чином, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, враховуючи, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог та порушення відповідачем прав позивача, суд вважає позовні вимоги є не обґрунтованими та не доведеними належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 5,6, 258-262, 268 ЦПК України,суддя,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 18.10.2023 року.

Суддя