Справа № 161/8295/23 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В.
Провадження № 22-ц/802/1025/23 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника відповідача Курилової О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 25 квітня 2019 року між ним та відповідачем Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» (далі АТ «ПУМБ») було підписано заяву № 101 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування (далі ДКБО) фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжна картка). Згідно з вказаною заявою він беззастережно прийняв публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення ДКБО фізичних осіб, яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ».

Позивач зазначав, що зміст укладеного між ним та банком правочину суперечить нормам законодавства, зокрема пункти наступних документів: 1) п.6 паспорту споживчого кредиту «Процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання, щодо повернення кредиту 62,0%»; 2) п. 3 паспорту споживчого кредиту «Сума/ліміт кредиту грн. зазначено 20 000 грн», однак банком в односторонньому порядку було змінено умови договору, а саме збільшено ліміт кредиту до 50 000 грн; 3) заява № 101 на приєднання до ДКБО фізичних осіб не свідчить про укладення договору на умовах банківської установи, оскільки у ній відсутні істотні умови видачі кредиту.

Позивач також вказував, що підписана з банком заява-анкета не містить умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Сам ДКБО фізичних осіб не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин, а тому їх не можна вважати складовою кредитного договору.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір, укладений між ним та відповідачем АТ «ПУМБ», згідно заяви № 101 від 25 квітня 2019 року на приєднання до ДКБО фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), а також зобов`язати АТ «ПУМБ» здійснити перерахунок нарахувань та кредитної заборгованості.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача АТ «ПУМБ» - Васильчиков І. В., вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті та справедливим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 підписав заяву № 101 на приєднання до ДКБО фізичних осіб, якою підтвердив прийняття публічної пропозиції відповідача АТ «ПУМБ» на укладення ДКБО фізичних осіб. Позивачу надано споживчий кредит у розмірі 20 000 грн. Реальна річна процентна ставка складає 47,88%. Строк кредитування 12 місяців (зі спливом вказаного строку продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої із сторін). Позивач підписуючи заяву підтвердив, що беззастережно приймає пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення ДКБО фізичних осіб, яка розміщена на сайті ПАТ «ПУМБ»: pumb.ua, в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО фізичних осіб, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування (а.с.9, 43).

25 квітня 2019 року позивачем ОСОБА_1 також було підписано паспорт споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит), який містить інформацію про умови кредитування: тип кредиту, ліміт кредиту, мета кредиту, спосіб надання кредиту, інформацію про проценті ставки, порядок повернення кредиту, наслідки прострочення виконання/невиконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у виді штрафу, процентної ставки тощо (а.с.8, 43 зворот).

Судом також встановлено, що перед укладанням кредитного договору позичальник не пред`явив банку вимогу про невідповідність його умов чинному законодавству, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

У заяві на приєднання до договору вказано, що клієнт ОСОБА_1 підписанням цієї заяви, крім викладених в ДКБО, надає підтвердження та запевнення, що: 1) ця заява має новаційний характер і в результаті приєднання до ДКБО, дія договорів на відкриття та обслуговування карткових рахунків, договорів карткового рахунку, які раніше були укладені між ним та банком, припиняються на підставі ст. 604 ЦК України; 2) ознайомлений з ДКБО, тарифами банку та цілком з ними згоден, всі умови ДКБО йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення; 3) отримав від банку повідомлення про володільця персональних даних, склад та зміст зібраних персональних даних, права суб`єкта персональних даних та іншу інформацію згідно Закону України «Про захист персональних даних»; 4) йому відомо, що укладання договору страхування зі страховиком не є обов`язковою умовою отримання кредиту в банку, таку послугу було обрано ним за власною ініціативою з числа послуг, що пропонується банком, і відносини за договором страхування, після його укладання, виникають виключно між страхувальником та страховиком.

ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив отримання примірника заяви від 25 квітня 2019 року та просив підключити його до Інтернет-банкінгу.

Факт підписання позивачем заяви на приєднання до ДКБО фізичних осіб та паспорта споживчого кредиту не заперечувався.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що укладений між ним та відповідачем АТ «ПУМБ» кредитний договір, згідно заяви № 101 від 25 квітня 2019 року на приєднання до ДКБО фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк включив до нього умови, які є несправедливими, зокрема збільшену процентну ставку, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, а також можливість зміни в односторонньому порядку суми/ліміту кредиту. Крім того позивач вважав, що заява № 101 на приєднання до ДКБО фізичних осіб не свідчить про укладення договору на умовах банківської установи, оскільки у ній відсутні істотні умови видачі кредиту.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Статтями 626-628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як встановлено судом першої інстанції, укладений між сторонами кредитний договір містить базові умови кредитування, предмет договору, цільове використання кредиту. Сторонами визначено плату за користування кредитом, порядок надання кредиту, порядок повернення кредиту, строк кредитування, наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит, дострокове виконання зобов`язань за ініціативою позичальника. Також зазначено, що споживач має право відмовитися від договору про споживчий кредит протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах визначених Законом України «Про споживчий кредит». При цьому доказів щодо існування розбіжностей щодо умов договору при його укладенні позивачем не надано.

Крім того, позивач перед укладенням кредитного договору відповідно до паспорта споживчого кредиту та під час укладення кредитного договору (підписання заяви на приєднання до ДКБО) був обізнаний про усі суми оплати за кредитом та суми, які належить сплатити за весь період кредитування, як в процентному відношенні, так і в абсолютних (сумарних) значеннях.

У договорі, який є предметом спору, сторони погодили усі істотні умови кредитування, включаючи розмір реальної річної процентної ставки та її складові, строки та порядок сплати, а також усі суми витрат та подорожчання кредиту.

Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

За змістом ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

Відповідно до частин 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні спірного договору, при цьому судом встановлено, що позичальник ознайомився з паспортом споживчого кредиту 25 квітня 2019 року, що підтверджується його підписом. Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача про те, що з вини банку він не міг знати як до, так і на час підписання кредитного договору, наявності у нього прихованих умов, оскільки кредитор приховав від нього повну та достовірну інформацію про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги, які він мав би розуміти, підписуючи кредитний договір, спростовуються вищезазначеними обставинами.

Отже, матеріали справи та встановлені судом першої інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону. Тобто доводи апеляційної скарги про недійсність умов кредитного договору з підстав заявлених у позовній заяві не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами ст. 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Вищенаведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19).

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Наведені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами і не впливають на законність рішення суду.

Покликання позивача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 є безпідставними, оскільки зазначене рішення касаційного суду не враховує норми Закону України «Про споживче кредитування», який набув чинності 10 червня 2017 року. Крім того, не приймаються до уваги і покликання апелянта на правовий висновок, який викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, оскільки вказаний правовий висновок стосується виключно того, що сам по собі паспорт споживчого кредиту не є кредитним договором, тоді як у розглядуваній справі позивач як підставу недійсності кредитного договору зазначав ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення до умов кредитного договору несправедливих умов.

Отже, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у позовній заяві, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: