Справа № 336/5529/22
Пр. № 2/336/517/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого - судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Радостєвої М.В.,

представника третьої особи - Парфенюк Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав щодо дитини,

В С Т А Н О В И В :

31 жовтня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав щодо неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В позові зазначив, що є батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з чиєю матір`ю ОСОБА_2 перебував у фактичних шлюбних стосунках. Відповідач безтурботно ставилася до сімейних відносин з позивачем та свого батьківського обов`язку щодо виховання доньки з самого її народження, неодноразово залишаючи сім`ю та згодом повертаючись. У 2018 році вона остаточно залишила відповідача та з донькою сторін стала проживати в іншому місці. Влітку 2019 року донька зробила вибір щодо місця проживання на користь батька та повернулась до нього. Про місце теперішнього перебування відповідачки позивачу невідомо. З вказаного часу дитина проживає разом з батьком, який піклується про неї, утримує дівчину, виховує та забезпечує усіма передумовами для фізичного та духовного розвитку. Відповідач повністю усунулася від участі у вихованні та утриманні доньки, не цікавиться її життєвими обставинами; не відвідує навчальний заклад, де знаходиться дівчина, вона веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртним. Позивач утримує доньку, піклується про її фізичний і духовний розвиток, створює необхідні для її гідної життєдіяльності умови.

На підставі викладеного просить про позбавлення відповідачки батьківських прав щодо доньки.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.11.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження.

Заходи забезпечення позову, доказів не вживались.

Ухвалою суду від 13.03.2023 року підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову, просить про його задоволення.

Представник позивача просить про ухвалення рішення на користь свого довірителя.

Відповідачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явилася, відзиву на позов, клопотання про відкладення судового розгляду або про вирішення справи у її відсутність суду не надала.

При цьому від відповідачки надійшла заява з проханням вирішувати справу без її участі, яка містить повне визнання позовних вимог.

Вказані обставини у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили проведення судового розгляду у відсутність ОСОБА_2 .

Представник третьої особи вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, оскільки з`ясування обставин проживання та виховання неповнолітньої ОСОБА_4 показало, що мати дівчини повністю усунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, протягом тривалого часу не повідомляє про місце свого перебування, не надає жодної звісточки про себе, не відіграє в житті дівчини жодної ролі.

Вислухавши учасників справи, з`ясувавши думку дитини, вислухавши показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 4).

Особисті немайнові права та обов`язки батьків і дітей внормовані Главою 13 СК України.

Одним з важливіших прав батьків є переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 СК України).

Здійснення цього права є одночасно і обов`язком батьків, передбаченим статтею 150 СК України, виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Наведене правило сімейного законодавства узгоджується зі змістом ст. 12 Закону України «Про дитинство», відповідно до якої виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Зазначені положення сімейного законодавства, а також законодавства про охорону дитинства свідчать про беззаперечну важливість виховання дитини у формуванні її особистості, значення якого є не меншим, ніж значення утримання дитини, а закон не містить лише рекомендації щодо участі батьків у вихованні дітей, а покладає на них обов`язок вчинення цих дій.

Разом з тим, вказане право не є таким, що невід`ємне від особи батьків, а може бути припинено на підставі рішення суду.

Статтею 164 СК України врегульовано підстави позбавлення батьківських прав, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Таким чином, навмисне невиконання обов`язку з виховання дитини тягне за собою наслідки, передбачені статтею 164 СК України.

Як випливає з роз`яснень п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Суд приймає на користь доводів позову висновок органу опіки та піклування, наявність якого в силу ст. 19 СК України є обов`язковою при розгляді справ цієї категорії (а. с. 32-33) і який містить посилання на повну відсутність проявів батьківської опіки щодо доньки з боку відповідачки, що виражається у відсутності її спілкування з донькою, відсутності з її боку піклування про духовний та фізичний розвиток дівчини, ненаданні дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, відсутності сприяння у засвоєнні донькою загальновизнаних норм моралі, відсутності інтересу до внутрішнього світу доньки. Означений висновок також містить умовивід про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Надані суд фактичні дані, а саме: характеристика дитини з місця навчання, яка містить умовиводи про відсутність зацікавленості і участі в житті доньки з боку матері, а також позитивні характеристики дівчини, її охайний зовнішній вигляд, що свідчить на користь належного виховання та догляду з боку батька (а. с. 5); акт підтвердження фактичного проживання, з якого слідує, що дівчина проживає з батьком та бабусею (а. с. 6); показання перелічених свідків, письмовий висновок органу опіки та піклування, - підкріплюють міркування суду щодо можливості вирішення спору на користь позивача, оскільки свідчать про свідоме невиконання матір`ю своїх обов`язків з виховання доньки.

Зокрема, допитані судом свідки показали, що з 2018 року, коли відповідачка залишила родину, вона не відвідує доньку, не шукає з нею спілкування, не виявляє жодного інтересу до умов її зростання та виховання, не надає майнової допомоги, не запрошує до себе, на тлі того, що позивач не чинить їй жодних перешкод в налагодженні та підтриманні спілкування з дитиною. Виключно позивач та його мати, з якими проживає ОСОБА_8 , піклуються про неї.

Статтею 171 СК України таким чином врегульовано врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (ч. 2 ст. 171 СК).

З урахуванням наведених положень сімейного законодавства судом була вислухана дитина ОСОБА_4 , яка повідомила, що протягом чотирьох років мати не проживає разом з нею. З 2017 року, коли лише почались сварки між батьками, мати видалилась з житла, де проживала родина, та оселилась з донькою в іншому місці. Нова домівка була не достатньо облаштована для якісного проживання, мати залишала нове житло на три-чотири дні поспіль, не піклувалась про дитину, дівчинка тижнями проживала у подруг, проте мати не звертала на це уваги, її взагалі не турбувала доля доньки. Внаслідок таких обставин дівчина повернулась до батька, прийнявши самостійно рішення проживати з ним, і з того часу спілкування з мамою є вкрай обмеженим, зводиться до випадкових дзвінків та обміну смс-повідомленнями, здебільшого, в тих випадках, коли мати потребує якоїсь допомоги.

З наведених пояснень дитини можна зробити висновок, що мати знехтувала своїм обов`язком бути поряд з дитиною, жити її інтересами, надавати всебічну допомогу; не бажає вона і реалізовувати свої батьківські права на спілкування з донькою та її виховання. До означеної обстановки, що є неприродньою, звикла дитина, яка на власному досвіді уяснила, що проживання під піклуванням матері набагато гірше, ніж без нього.

За вказаних обставин позбавлення батьківських прав, на думку суду, не зашкодить інтересам гармонійного розвитку дитини.

Встановлені судом фактичні обставини також свідчать про те, що відповідач не вчиняє жодних дій з захисту своїх батьківських прав шляхом звернення до органу опіки та піклування, до батька дівчини, самої доньки задля поновлення спілкування з нею та участі у її вихованні і утриманні.

Про байдужість відповідача до свого права свідчить і її поведінка під час судового розгляду, за якої, будучи обізнаною про існування в провадженні суду вказаного спору, вона з відзивом на позов не звернувсь, ігнорує судові засідання, що не дає підстав для ухвалення рішення на її користь.

Про подібне ставлення як до дитини, так і до свого обов`язку щодо її виховання, переконливо свідчить її заява про визнання позову ще під час підготовчого провадження в справі, яке (визнання) як таке, що вочевидь суперечить інтересам дитини, не було прийнято судом в порядку ст. 206 ЦПК України, проте ця заява на тлі наданих позивачем доказів також є свідоцтвом байдужого ставлення до своїх обов`язків і небажання повертати собі право опікуватися над дитиною з боку відповідачки.

За вказаних обставин у суду немає жодного сумніву в тому, що відповідачка не лише не відіграє жодної ролі у життєдіяльності та формуванні особистості дитини, а й навпаки, - її присутність у житті доньки за наведених судом особливостей способу її життя та наслідків цього способу у вигляді повної втрати контролю над дитиною відбивалася б згубно на фізичному та психологічному стані та розвитку дитини.

Оскільки турбота про фізичний розвиток дитини, створення належних умов для її гармонійного зростання, піклування про здоров`я дитини є одним з важливіших доданків виховання, суд з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, має всі підстави для констатації проявів безтурботного ставлення відповідачки до виконання означеного обов`язку, виконання якого є гарантом гармонійного розвитку дитини.

Як зазначено судом, ігнорування батьками свого обов`язку з належного піклування про дитину як передумова для вжиття найсуворішого заходу впливу, такого, як позбавлення батьківських прав, має характеризуватися навмисною формою вини і відсутністю усвідомлення батьками своїх помилок, каяття та намагання покращити ситуацію.

Поведінка відповідачки, її безтурботне ставлення до виконання своїх обов`язків, небажання бачити свої помилки та, головне, - виправляти їх, свідчать саме про злісне ухилення матері від виконання покладеного на неї законом обов`язку, тому за вказаних обставин позбавлення батьківських прав, на думку суду, не зашкодить інтересам гармонійного розвитку дитини.

Дійшовши висновку про наявність передумов для задоволення позову, суд враховує, що вказана дія, яка є виявом найсуворішого заходу впливу на батьків, не є безповоротною, оскільки законом встановлено можливість поновлення батьківських прав.

Зокрема, статтею 169 СК України, яка регулює поновлення батьківських прав, особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення, а суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.

Наведене означає право відповідачки на подання відповідного позову за умови зміни її ставлення до змісту своїх батьківських обов`язків.

Стягненню з відповідачки на користь позивача у відповідності до правил цивільного процесуального законодавства підлягає судовий збір.

Керуючись ст. ст. 19, 150, 164, 166, 171 СК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , чий реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 992 грн. 40 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя О.В. Щаслива