КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 363/3753/23
Головуючий у суді першої інстанції: Рудюк О.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Ольшевський П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, відшкодування збитків та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 24 липня 2023 року,

встановив:

у липні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 6 017 971 грн. 76 коп., моральну шкоду в розмірі 200 000 грн., а також збитки в розмірі 56 393 грн. 68 коп., посилаючись на те, що неналежне виконання відповідачем умов договору призвело до завдання йому матеріальної та моральної шкоди.

Також позивач просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу майно в межах розміру позовних вимог, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24 липня 2023 року у задоволенні заяви було відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення вимог заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, позивач посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача може призвести до утруднення ефективного захисту прав позивача.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24 липня 2023 року у задоволенні заяви було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вимог заяви. Такий висновок суду відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що судом не було враховано, що ефективними засобами забезпечення позову в даній справі є накладення арешту на належне відповідачу майно в межах розміру позовних вимог та встановлення заборони на його відчуження. Однак, такі доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК Українисуд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

У рішенні від 19 березня 1997 року заява № 18357/91 у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судом як джерело права, зазначив, що «право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін».

Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Такі висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом, у якому вказував про те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов Договору поставки та монтажу обладнання - системи автономного електроживлення в належному йому будинку сталась пожежа. Зазначав, що з вини відповідача йому завдано матеріальної шкоди та збитків в загальному розмірі 6 274 365 грн. 44 коп.

Вказані обставини та значний розмір позовних вимог свідчать про те, що позивач має право на вжиття заходів забезпечення позову з метою ефективного захисту своїх прав, які він вважає порушеними.

Разом з тим, при зверненні із заявою про вжиття заходів забезпечення позову представник позивача вказувала про те, що з відкритих джерел їй стало відомо, що відповідачу належить на праві власності нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 . При цьому заявляючи вимогу про накладення арешту на майно представник позивача не вказувала, якого саме майна стосуються дані вимоги.

Як вбачається з виділених матеріалів справи, на підтвердження перебування у власності відповідача нерухомого майна представником позивача було надано до суду Інформаційну довідку, сформовану за допомогою додатку «Реєстр нерухомості». З вказаної довідки неможливо встановити хто саме є власником квартири, а також вбачається, що вона перебуває під забороною її відчуження, що спростовує доводи заяви про те, що майно може бути відчужене відповідачем.

Крім того, надана позивачем інформація з додатку «Реєстр нерухомості» не може бути належним доказом у справі та не підтверджує право власності відповідача на нерухоме майно, оскільки не є офіційним документом. Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно представником позивача до суду не надано.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі.

В даному випадку представником позивача не було надано доказів на підтвердження наявності у відповідача майна, на яке в порядку забезпечення позову може бути накладено арешт, а тому підстави для задоволення заяви відсутні.

Вирішення питання про накладення арешту на майно відповідача без встановлення реальних об`єктів, за рахунок яких може бути забезпечено виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, не відповідатиме меті та завданню інституту забезпечення позову.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 24 липня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 01 листопада 2023 року.

Головуючий

Судді