справа № 367/7713/18 головуючий у суді І інстанції Мерзлий Л.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виділ частки в натурі, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року позивачі звернулися до суду з позовом та просили припинити спільну часткову власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити в натурі позивачам 9/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , наступні приміщення: «2-2» кухня площею 13,7 кв.м.; «2-4» житлова площею 14,9 кв.м.; «2-5» житлова площею 20,7 кв.м.; «2-6» житлова площею 27,0 кв.м.; «2-7» передпокій площею 20,3 кв.м.; «2-8» санвузол площею 6,7 кв.м; «2-9» туалет площею 1,2 кв.м.; ? площею 2,0 кв.м.; ? площею 15,4 кв.м.; ? площею 15,0 кв.м.; ? площею 11,8 кв.м. загальною площею 148,7 кв.м., з яких житлова 62,6 кв.м., а також сарай позначений на плані літерою «Д» площею 11,2 кв.м; вбиральня позначена на плані літерою «Г» площею 1,0 кв.м.; навіс позначений на плані літерою «В» площею 3,0 кв.м; вигрібна яма, позначена на плані «№1»; огорожа «№2», визнавши на вказане майно, як окрему одиницю нерухомості, право власності на частку за ОСОБА_3 та 3/4 частки за ОСОБА_4 , з правом реєстрації у відповідних органах та з правом присвоєнням окремої поштової адреси; виділити в натурі відповідачу ОСОБА_1 16/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 наступні приміщення: «1-1» коридор площею 4,6 кв.м; «1-2» житлова площею 17,4 кв.м; «1-3» житлова площею 7,7 кв.м; «1-4» ванна площею 5,3 кв.м; «1-5» коридор площею 6,4 кв.м; «1-6» кухня площею 6,8 кв.м; «?» тамбур площею 2,2 кв.м; загальною площею 52,4 кв.м., з яких житлова 25,1 кв.м. а також сарай позначений на плані літерою «Б» площею 9,5 кв.м. та огорожа «№3-8», визнавши за нею право власності на вказане майно, як окрему одиницю нерухомості, з правом реєстрації у відповідних органах та з правом присвоєнням окремої поштової адреси.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 є власником 9/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Копиловою В.В. та зареєстрованому в реєстрі за №2-46 від 13 січня 2006 року. ОСОБА_4 є власником 9/50 частин вищевказаного будинковолодіння на підставі свідоцтва про право власності, виданого державним нотаріусом Копиловою В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-38 від 13 січня 2006 року та 9/100 частин будинковолодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Копиловою В.В. та зареєстрованому в реєстрі за №2-42 від 13 січня 2006 року. Разом частки позивачів складають 9/25 частин будинковолодіння. Власником інших 16/25 частин будинку є відповідач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 1993 року. Фактичний порядок володіння та користування житловим будинком, надвірними спорудами та земельною ділянкою було визначено ще попередніми власниками будинковолодіння. Житловий будинок ще у 1990 році мав окремі ізольовані входи, та у технічному паспорті від 1990 року мав розподіл на квартиру-1 та квартиру-2. У 2003 році між попереднім власником 9/25 частин будинковолодіння ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_1 було письмово закріплено варіант розподілу земельної ділянки АДРЕСА_1 , що перебувала у загальному користуванні вищезазначених осіб, який було погоджено Головним архітектором м. Ірпінь ОСОБА_6 З вищевказаного графічного зображення варіанту розподілу земельної ділянки чітко вбачається, що межа, яка проходить через житловий будинок, зображена з врахуванням фактичного користування житловим будинком та надвірними спорудами. ОСОБА_5 (попереднім власником 9/25 частин будинковолодіння) було добудовано до належної йому частини будинку та у 1999 році введено в експлуатацію приміщення позначені на плані 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9. Порядок володіння та користування житловим будинком та надвірними спорудами між співвласниками вищевказаного будинковолодіння залишився незмінним. Позивачі зазначають, що незважаючи на те, що фактичний порядок користування будинковолодінням визначений уже понад тридцять років, на даний час частка позивачів у будинковолодінні не виділена в натурі, що завдає значні незручності стосовно розпорядження своїм майном, однак, домовитись з відповідачем в позасудовому порядку та провести поділ майна в натурі не виявилося за можливе.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого 2023 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що винесення заочного рішення може мати місце лише в тому випадку, якщо відповідач, який був належним чином повідомлений про час слухання справи, повторно не з`явився саме в судове засідання, а не в підготовче засідання. Свою правову позицію з цього питання висловив Верховний Суд в постанові від 31 серпня 2021 року (справа № 570/5535/17), 28 жовтня 2021 року (справа № 465/6555/16-ц). Після призначення слухання справи по суті на 03 жовтня 2022 року ні відповідач ні представник відповідача про час слухання справи належним чином не були повідомлені. На засідання призначене на 09 лютого 2023 року представник відповідача подала заяву про неможливість бути присутньою. Відтак, суд розглянув справу у відсутність відповідача та його представника, які не були належним чином повідомлені про розгляд справи. Відповідач також вказує, що Верховний Суд у постанові від 28 липня 2021 року у справі №310/7011/17 вказав, що виходячи з аналізу ст. 356, 367, 364 ЦК України, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. Враховуючи той факт, що позовні вимоги заявлені саме про виділ частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння за правилами статті 364 ЦК України та визначення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками відповідно до часток у житловому будинку, тобто, позивач не заявляла вимог про поділ домоволодіння в натурі між сторонами в порядку статті 367 ЦК України, ВС зазначив, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, однак, помилився із мотивами. Крім того, доказів того, що у позивачів існують проблеми у користуванні та розпорядженні своїм майном до суду першої інстанції не надано. Також, чинним законодавством передбачено, що договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 4 ст. 364 ЦК України). Позивачі не надали належних доказів того, що вони звертались до відповідача про укладення нотаріального договору, а вона відмовилась від цих дій. Крім того, до позовної заяви позивачі не надали висновку експерта про можливість виділення в натурі частки із спільного майна. Суд не є фахівцем в галузі будівельного права, а заяву про проведення судової експертизи позивачі не подавали. Припинення права власності на частку у майні можливе лише за умови дотримання інтересів іншого співвласника (постанова ВССУ у справі № 308/2858/15-ц від 05 жовтня 2017 року). При цьому, суд першої інстанції не з`ясував це питання та не вказав у рішенні чи будуть порушені права інших співвласників та й взагалі чи технічно можливе таке виділення. Суд першої інстанції не врахував, що будинок був збудований ще в 1957 року та має 60% зносу. Будинок має спільний фундамент та дах. За умови поділу його на 3 окремі об`єкти є ймовірність загрози руйнування у відповідача її частини будинку при бажанні знесення іншої частини будинку (яка буде окремим об`єктом) і не буде потребувати згоди співвласника. Окрім того, будинок має єдину систему газопостачання. Тому саме спеціаліст в галузі будівництва має право вирішити, беручи до уваги несучі стіни і перегородки , чи можливий виділ (поділ) будинку в натурі. У вимогах до суду позивачі фактично ставлять питання про припинення права спільної часткової власності та присвоєння двом співвласникам окремих адрес, а відповідачу залишивши стару адресу та реєстрації трьом співвласникам окремих об`єктів власності. Проте, у позивачів у спільній власності перебуває та частина будинку, яка має одну кухню і один вхід. Тому, яким чином можливий їх виділ без визначення питання про добудову, перебудову, компенсацію судом першої інстанції не з`ясовувалось. Будь-яких висновків спеціаліста чи експерта з цього питання позивачами не надано. Крім того, у матеріалах справи відсутній висновок щодо вартості майна та перерахунку часток. Технічний паспорт на будинок від 04 листопада 2005 року не є належним і беззаперечним доказом щодо можливого виділу частини позивачів в натурі, а тим більше виділу їм по 1/4 та 3/4 (жодний розрахунок відсутній), враховуючи їх частку у праві власності вказану у правовстановлюючих документах. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції прийшов помилкових висновків, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником 9/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Копиловою В.В. та зареєстрованому в реєстрі за №2-46 від 13 січня 2006 року.

ОСОБА_4 є власником 9/50 частин вищевказаного будинковолодіння на підставі свідоцтва про право власності, виданого державним нотаріусом Копиловою В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-38 від 13 січня 2006 року та 9/100 частин будинковолодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Копиловою В.В. та зареєстрованому в реєстрі за №2-42 від 13 січня 2006 року. Частки позивачів разом складають 9/25 частин будинковолодіння.

Відповідач ОСОБА_1 є власником інших 16/25 частин будинку на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 1993 року, що підтверджується інформаційною довідкою №131047379 від 17 липня 2018 року.

Згідно технічного паспорта від 19 березня 1990 року вбачається, що будинковолодіння АДРЕСА_1 станом на 1990 рік було фактично поділено на квартиру 1 , яка мала окремий ізольований вхід, два коридора, дві житлові кімнати, ванну, кухню та тамбур загальною площею 52,4 м.кв., з них 25,1 м.кв. житлова та квартиру №2 , яка складалася з коридору, кухні та житлової кімнати та мала загальну площу 27.0 м.кв., з яких 14.9 кв.м. житлова.

Відповідно до технічного паспорту від 19 січня 1991 року, власником квартири №2 було отримано дозвіл та здійснено добудову приміщень ІІ-28.8 м.кв., ІІІ-27.4 м.кв., ІV-21.0 м.кв.

Відповідно до акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 1 березня 1999 року, житлова добудова по АДРЕСА_1 , готова до введення в експлуатацію. Відповідно до відомостей з технічного паспорта від 26 січня 1999 року, добудовані приміщення до квартири №2 попереднім власником ОСОБА_5 , а саме приміщення, позначені на плані 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, ІІІ, IV, було введено в експлуатацію 06 квітня 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Ірпінської ради №80/11 та акту прийому в експлуатацію від 23 березня 1999 року.

Земельна ділянка, на якій знаходиться будинковолодіння №68 було розділена порівно між співвласниками ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відповідно до варіанту розподілу земельної ділянки, який було підписано ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , а також головним архітектором м. Ірпінь ОСОБА_6 З вказаного графічного зображення варіанту розподілу земельної ділянки вбачається, що межа, яка проходить через житловий будинок, зображалася з врахуванням фактичного користування житловим будинком та надвірними спорудами. Після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 9/25 частин будинку перейшло до позивачів.

6 лютого 2008 року земельну ділянку площею 0,0567, кадастровий номер :01:034:0015 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка перебуває у спільній частковій власності позивачів, останні приватизували. Згідно плану меж земельної ділянки, зображеного в державному акті на право власності на земельну ділянку, остання межує від точки Д до А з ОСОБА_1 та межа земельної ділянки проходить через житловий будинок.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про виділ частки в натурі є обґрунтованими, обставини, на які посилаються позивачі підтвердженні належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з вимогами ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Звертаючись до суду з позовом про виділ в натурі частки майна зі спільної сумісної власності, позивач вказує на те, що сторони є співвласниками будинку по АДРЕСА_4 та не можуть досягти згоди щодо користування будинком.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.2, 2.4 цієї Інструкції поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна провадиться відповідно до законодавства з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року в справі № 6-1443цс16 дійшов висновку висновок, що «виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно».

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заявляючи вимоги про виділ в натурі частки зі спільного майна, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надали суду жодних доказів того, що такий виділ можливий з технічної точки зору, а також того, що він буде відповідати державним будівельним та санітарним нормам.

Статтею 1 Закону України «Про наукову та науково-технічну експертизу» визначено, що наукова і науково-технічна експертиза - це діяльність, метою якої є дослідження, перевірка, аналіз та оцінка науково-технічного рівня об`єктів експертизи і підготовка обґрунтованих висновків для прийняття рішень щодо таких об`єктів.

Відповідно до частин 1-3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань

Згідно ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

До позовної заяви позивачі не надали висновку експерта про можливість виділення в натурі частки із спільного майна. Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачі не заявляли клопотання про проведення експертизи.

Крім того, припинення права власності на частку у майні можливе лише за умови дотримання інтересів іншого співвласника (ВССУ у справі № 308/2858/15-ц від 05 жовтня 2017 року).

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції не з`ясував це питання та не вказав у рішенні чи не будуть порушені права інших співвласників, розглянувши справу в порядку заочного провадження без участі відповідача.

Виходячи з аналізу змісту ст. 356, 367, 364 ЦКУ, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними.

Так, при поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. Натомість, при виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється.

Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Враховуючи той факт, що позовні вимоги заявлені саме про виділ частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння за правилами статті 364 ЦК України, тобто, позивачі не заявляли вимог про поділ домоволодіння в натурі між сторонами в порядку статті 367 ЦК України, в суду першої інстанції підстав до задоволення позову не було.

Відповідні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду у від 28 липня 2021 року у справі №310/7011/17.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав до задоволення позову не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи , що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови по суті вимог позивачів.

При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., при подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 1 057 грн. 20 коп., що в загальному розмірі складає 1 762 грн.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення апеляційної скарги та відмови у задоволенні позову, судовий збір, який підлягав сплаті при подачі позовної заяви та апеляційної скарги, та у зв`язку з тим, що відповідач в силу вимог закону звільнена від сплати судового збору, підлягає стягненню з позивачів в дохід держави у розмірі 1 762 грн., тобто по 881 грн. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого 2023 рокускасувати та прийняти нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виділ частки в натурі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , в дохід держави судовий збір у розмірі 881 (вісімсот вісімдесят одна) гривня.

Стягнути з ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , в дохід держави судовий збір у розмірі 881 (вісімсот вісімдесят одна) гривня.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 03 листопада 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.