Головуючий у І інстанції Мазур Ю.Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області, про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області, про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 12 травня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомості, а саме: житлового будинку (частини зблокованого будинку) ліворуч від фасаду, який знаходився на стадії будівництва та споруджувався за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,025 га з кадастровим номером :01:093:0151, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Проте, попередній договір не був виконаний та договори купівлі-продажу не були укладені між продавцем та покупцем, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями на все її майно стали: її матір - ОСОБА_7 , син від першого шлюбу - ОСОБА_8 та неповнолітні діти від другого незареєстрованого шлюбу: донька - ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 , які успадкували по частці усього нерухомого майна, що належало померлій.

В інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 діє ОСОБА_3 , який визнаний батьком неповнолітніх дітей на підставі заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2020 року.

Згідно заяви ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_5 , він отримав від ОСОБА_6 грошову суму в якості оплати частини забезпечувального платежу у розмірі 154 620,00 грн., що еквівалентно 6 000 доларів США 00 центів, відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу нерухомості, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бадрудіновою Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 566 від 12 травня 2017 року. Відповідач, отримавши кошти від покупця, зобов`язаний був віддати їх ОСОБА_5 , проте, як зазначають позивачі, відповідач порушив зобов`язання та з невідомих причин суму коштів у розмірі 6 000 доларів США 00 центів ОСОБА_5 не передав.

Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили: стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , грошову суму в якості оплати частини забезпечувального платежу у розмірі 40 845,15 грн., що по курсу 27,2301, встановленому Національним Банком України на 19 липня 2021 року, складає 1 500 доларів США 00 центів, згідно умов попереднього договору купівлі-продажу нерухомості та заяви від 10 лютого 2018 року; грошову суму інфляційних втрат у розмірі 2 900,03 грн., 3% річних у розмірі 765,45 грн., судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2 100,00 грн., судові витрати на оплату судового збору у розмірі 454,00 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , грошову суму в якості оплати частини забезпечувального платежу у розмірі 40 845,15 грн., що по курсу 27,2301, встановленому Національним Банком України від 19 липня 2021 року, складає 1 500 доларів США 00 центів згідно умов попереднього договору купівлі-продажу нерухомості та заяви від 10 лютого 2018 року; грошову суму інфляційних втрат у розмірі 2 900,03 грн., 3% річних у розмірі 765,45 грн., судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2 100,00 грн., судові витрати на оплату судового збору у розмірі 454,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У червні 2023 року представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Васюк М.М. звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із заявою про ухвалення додаткового рішення по справі, у якій просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 червня 2023 року в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Васюка М.М. про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , подали на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, позивачі посилались на те, що суд першої інстанції не дослідив та не взяв до уваги жодних письмових доказів, які були подані позивачами. Зокрема, у запереченнях на додаткові пояснення представником позивачів була зазначена інформація про те, що зобов`язання за попереднім договором купівлі-продажу нерухомості, укладеним 12 травня 2017 року ОСОБА_5 , були виконані її спадкоємцями 30 грудня 2021 року. На підтвердження цього факту були додані копії договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 30 грудня 2021 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 30 грудня 2021 року. Крім того, кошти, які ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_6 , були повернуті ОСОБА_6 ОСОБА_3 , що підтверджується копією розписки від 30 грудня 2021 року, яка також знаходиться в матеріалах справи. Тобто, представником позивачів суду першої інстанції були надані належні та допустимі докази, які підтверджували факт укладання договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, а також факту повернення коштів ОСОБА_6 , проте суд першої інстанції не взяв до уваги подані докази та дійшов помилкового висновку про те, що зобов`язання за попереднім договором припинилися у зв`язку із смертю ОСОБА_5 .

Апелянти вважають, що суд першої інстанції повинен був критично оцінювати пояснення представника відповідача про те, що ОСОБА_4 передав покійній ОСОБА_5 суму коштів у розмірі 6 000,00 доларів США, оскільки ні відповідачем, ні його представником не було надано жодного доказу, який би міг підтвердити факт передання вищевказаної суми коштів ОСОБА_5 . Також, представник відповідача не вказав точну дату передачі суми коштів покійній ОСОБА_5 . Суд першої інстанції, у свою чергу, без будь-якого належного доказу, базуючись лише на усних пояснення представника відповідача, прийняв незаконне та необґрунтоване рішення по справі.

Звертають увагу на те, що суд першої інстанції прийняв та долучив до матеріалів справи заяву ОСОБА_9 від 29 травня 2023 року під час розгляду справи по суті, тобто після закриття підготовчого провадження по справі та без клопотання сторони відповідача про поновлення пропущеного з поважних причин строку, що є грубим порушенням норм процесуального права. На думку апелянтів, заява ОСОБА_9 не є належним та допустимим доказом по даній справі, оскільки ОСОБА_9 не є стороною у справі та не була стороною попереднього договору купівлі-продажу нерухомості.

Також зазначають, що суд першої інстанції, повністю відмовляючи у задоволенні позовних вимог, не врахував того факту, що грошові кошти, які отримав відповідач та зобов`язаний був передати ОСОБА_5 , є грошовими коштами її малолітніх дітей, які після смерті ОСОБА_5 успадкували частину її майна.

Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення відповідачу копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження. Однак, відповідач у встановлений строк - до 18 вересня 2023 року, відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не направив і своїх заперечень щодо доводів апеляційної скарги позивачів не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (89 021 грн. 26 коп.), апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивачів, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 ,без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із приписами ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 травня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бадрудіновою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 566 від 12 травня 2017 року (том 1 а.с.26-28).

Відповідно до умов попереднього договору, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зобов`язалися не пізніше 13 листопада 2018 року укласти між собою договір купівлі-продажу нерухомості, а саме: житлового будинку (частини зблокованого будинку) ліворуч від фасаду, який знаходився на стадії будівництва та споруджувався за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,025 га з кадастровим номером :01:093:0151, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

З нотаріальної заяви ОСОБА_4 , посвідченої приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бадрудіновою Н.О. та зареєстрованої в реєстрі за № 141 від 10 лютого 2018 року, вбачається, що ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_5 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бадрудіновою Н.О. 21 серпня 2017 року за реєстраційним № 1188, отримав від ОСОБА_6 грошову суму в якості оплати частини забезпечувального платежу в розмірі 164 100,00 грн., що еквівалентно 6 000,00 доларів США, відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу нерухомості, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бадрудіновою Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 566 від 12 травня 2017 року (том 1 а.с.29).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 02 травня 2018 року (том 1 а.с.30).

Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями на все її майно стали: її матір - ОСОБА_7 , син від першого шлюбу - ОСОБА_8 та неповнолітні діти: донька - ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06 жовтня 2020 року, виданим державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Білінець О.П. за реєстровим № 2-1510, а також свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06 жовтня 2020 року, виданим державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Білінець О.П. за реєстровим № 2-1516, спадкова справа № 124/2018 (том 1 а.с.51-52, 56).

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 успадкували по частці наступного нерухомого майна: житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки площею 0,0250 га з кадастровим номером :01:093:0151, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягом № 61959278 про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 06 жовтня 2020 року, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 227072561 від 06 жовтня 2020 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом (на житловий будинок) від 06 жовтня 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області та зареєстроване в реєстрі за № 2-1516, витягом № 61959557 про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 06 жовтня 2020 року, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 227079476 від 06 жовтня 2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 діє ОСОБА_3 , який визнаний батьком неповнолітніх дітей на підставі заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2020 року.

Після визнання батьківства ОСОБА_3 відносно його доньки - ОСОБА_1 та його сина - ОСОБА_2 , його неповнолітні діти отримали нові повторні свідоцтва про народження, а саме ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 01 вересня 2020 року. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 02 вересня 2020 року.

Крім того встановлено, що 30 грудня 2021 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , малолітніми ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченком В.В. та зареєстрований в реєстрі за №1677 (том 2, а.с.8-11), а також договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченком В.В. та зареєстрований в реєстрі за №1684 (том 2 а.с.12-15).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивачі посилались на порушення відповідачем обов`язку передати ОСОБА_5 кошти у розмірі 6 000 доларів США, отримані ним, як представником останньої, від ОСОБА_6 в якості оплати частини забезпечувального платежу відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу нерухомості, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бадрудіновою Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 566 від 12 травня 2017 року.

Суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні вищевказаної суми з відповідача на користь позивачів, як спадкоємців померлої ОСОБА_5 , виходив з недоведеності цих вимог, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17.

З матеріалів справи вбачається, що позивачами суду не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_4 , будучи представником ОСОБА_5 та отримавши від ОСОБА_6 для свого довірителя 6000 доларів США згідно умов укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 попереднього договору, ці кошти ОСОБА_5 не передав.

Слід зазначити, що відносини між довірителем ОСОБА_5 та представником ОСОБА_4 ґрунтувалися на довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бадрудіновою Н.О., 21 серпня 2017 року за реєстровим №1188, про що зазначено у самій заяві ОСОБА_4 від 10 лютого 2018 року (том 1, а.с.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Частиною 3 ст. 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Поняття довіреності визначено положеннями ст. 244 ЦК України. Такою є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Іншими словами, це документ з переліком повноважень представника на вчинення ним юридично значущих дій.

Метою представництва є здійснення представником угод та інших юридичних дій в інтересах і за рахунок особи, яку він представляє. Угоди, які вчиняються представником, є його власними, самостійними вольовими діями, які створюють, змінюють або припиняють цивільні права і обов`язки у іншої особи - особи, яку представляють.

Отже, всі дії, які вчиняються представником від імені іншої особи, вчиняються для неї, в її інтересах і створюють правові наслідки не для представника, а для особи, яку він представляє.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_5 за життя зверталась до ОСОБА_4 з вимогою повернути їй кошти у розмірі 6 000 доларів США, отримані ОСОБА_4 від ОСОБА_6 за умовами попереднього договору від 12 травня 2017 року, що, на думку колегії суддів, свідчить про те, що ОСОБА_5 вищевказані кошти від ОСОБА_4 отримала та жодних претензій до нього з цього приводу не мала.

Позивачами суду не було надано доказів на спростування вищенаведеної презумпції, за якою всі дії за довіреністю вчиняються представником від імені та в інтересах довіреної особи, тому, зважаючи, зокрема, на відсутність претензій з боку ОСОБА_5 за життя до ОСОБА_4 з приводу виконання ним обов`язків представника, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у справі правових підстав для стягнення частини вищевказаних коштів на користь спадкоємців ОСОБА_5 у зв`язку із неотриманням нею цих коштів від ОСОБА_4 за життя.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зважаючи на те, що позивачами не було спростовано факт отримання ОСОБА_5 за життя від ОСОБА_4 належних їй 6 000 доларів США, отриманих ним за умовами попереднього договору як представником, право вимагати ці кошти до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 не увійшло, відповідно, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як її спадкоємці, не отримали у спадщину право вимоги від ОСОБА_4 цих коштів.

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що Голосіївський районний суд міста Києва, дослідивши належним чином письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 .

Посилання апелянтів на те, що попередній договір було виконано спадкоємцями ОСОБА_5 , колегія суддів відхиляє, оскільки, по-перше, ця обставина не має жодного юридичного значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для стягнення на користь позивачів коштів, не отриманих їх матір`ю від представника за умовами попереднього договору, по-друге, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладені 30 грудня 2021 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , малолітніми ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 , були укладені саме на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бадрудіновою Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 566. Навпаки, зі змісту договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки вбачається, що вони є окремими, самостійними договорами, укладеними без жодної прив`язки до попереднього договору, дія якого припинилася у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Аргументи апелянтів про те, що кошти, які ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_6 , були повернуті ОСОБА_6 ОСОБА_3 , що підтверджується копією розписки від 30 грудня 2021 року, не спростовують обгрунтованості висновків суду, оскільки із наявної в матеріалах справи копії цієї розписки від 30 грудня 2021 року (том 2 а.с.16-17), вбачається, що ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_3 , який діє в інтересах малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , грошові кошти в сумі 570 335 грн. 00 коп. в рахунок задоволення вимоги ОСОБА_6 , як кредитора спадкодавця ОСОБА_5 до її спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Тобто, дана розписка свідчить лише про те, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за її життя існували боргові відносини, остання мала борг перед ОСОБА_6 , який був погашений після її смерті її спадкоємцями. Доказів того, що вказана сума коштів була передана на виконання умов попереднього договору від 12 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бадрудіновою Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 566, матеріали справи не містять. Крім того, слід зазначити, що підстави виконувати умови попереднього договору у позивачів були відсутні ще й тому, що 28 квітня 2018 року у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 дія попереднього договору припинилася.

Інші доводи апеляційної скарги позивачів не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивачів з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилаються позивачі у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: