КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 758/5326/20

18 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Музичко С.Г.

- Болотова Є.В.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Звонарьова Валентина Вадимовича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Ларіонової Н.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна власником із чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

В червні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позов мотивований тим, що у вересні 2018 року ОСОБА_1 запропонував йому купити 10% долі в кафе-ресторані VV- 22 за суму еквівалентну 50 000,00 доларів США та повідомив, що йому належить майже 30 % ТОВ «ФІДЖІ 22». Підприємство взяло в оренду приміщення більше 600 м. кв. у ТОВ «ЛАДОЛ», на п`ять років, для організації діяльності ресторану «VV-22». Крім того, зазначив, що завдяки його великому досвіду в розбудові подібних ресторанів він, як досвідчений ресторатор гарантує, що кошти повернуться майже через три роки, а дохід від діяльності закладу в місяць буде складати більше 2 тис. доларів США. Враховуючи, що розмір отриманої спадщини надавав позивачу таку фінансову можливість, позивач погодився на його пропозицію.

29 вересня 2018 року знаходячись в приміщенні ресторану за адресою: АДРЕСА_1 , позивач надав ОСОБА_1 кошти у розмірі еквівалентному 50 000 доларів США за 10% долі в кафе - ресторані «VV-22», що підтверджується оригіналом розписки. Оригінал розписки від 29.09.2018 року виконай та підписаний власноручно ОСОБА_1 . В розписці відповідач зобов`язався офіційне оформлення договору купівлі - продажу долі здійснити до кінця жовтня 2018 року.

В жовтні 2018 року позивачу стало відомо, що особисто відповідач не є засновником ТОВ «ФІДЖІ-22», а засновником є його мати ОСОБА_3 . На запитання про порядок оформлення договору купівлі-продажу долі у зв`язку з такими обставинами, він повідомив, щоб позивач не хвилювався, обману не буде, свою долю позивач отрима'вчасно. Час сплив, але відповідач договір не оформив. На неодноразові нагадування про офіційне укладення договору купівлі-продажу долі, постійно вигадував причини, щоб його не оформляти. Так продовжувалось до осені 2019 р.

На початку жовтня 2019 року позивачу стало відомо, що фактично договір оренди приміщення для ресторану укладено лише на 3 роки. Під час спілкування з відповідачем, позивач з`ясував, що він отримав великі фінансові збитки від захоплення м. Донецька сепаратистами, де у нього було багато ресторанів і кошти йому були потрібні лише для вирішення фінансових зобов`язань його матері в цьому ресторані, його особистого бізнесу в м. Києві, Маріуполі, для оформлення землі в Запоріжжі і під Києвом, для закриття іпотечного кредиту, тому що банки наклали арешт на його майно та для відпочинку сім`ї за кордоном. Відповідач наказав позивачу більше до ресторану не ходити та запропонував трохи почекати з поверненням коштів. З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідач ввів позивача в оману, надавши інформацію, яка не відповідає дійсності та свої зобов`язання не виконав і кошти не повернув.

19 лютого 2020 року позивачем була надіслано рекомендованим листом № 006 відповідачу письмову вимогу про повернення коштів в повному обсязі у зв`язку з невиконанням зобов`язання на адресу місця проживання, яку він особисто отримав 21 лютого 2020 року про, що свідчить його підпис, але проігнорував його вимоги, щодо повернення коштів.

01 березня 2020 року позивач був на зборах засновників ТОВ «ФІДЖІ-22», де ОСОБА_1 підтвердив, що отримав вимогу про повернення коштів, але грошей, щоб віддати не має. Відповідно до акту вручення повторної вимоги про повернення коштів у зв`язку з невиконанням зобов`язання, у присутності засновників ТОВ «ФІДЖІ 22» - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , відповідачу позивачем вручена повторна вимога про повернення коштів. Однак і цю вимогу відповідач також проігнорував.

Позивач вважає, що ОСОБА_1 шляхом обману, заволодів коштами позивача (50 тис. дол США х 28,29 грн. курс НБУ на день платежу - 29.09.2018 р. = 1 414 500 грн.) у розмірі 1 млн. 414 тис 500 грн., які використав на свої потреби. Оскільки, строк заключення договору купівлі-продажу 10% долі в ТОВ «ФІДЖІ-22» був визначений в розписці - жовтень 2018 року, то слід вважати, що відповідач користується майном позивача - грішми без достатньої правової підстави з 01 листопада 2018 року.

Посилаючись на наведене позивач просив стягнути з відповідача кошти у розмірі 1 414 500,00 грн., можливий дохід 14,85% річних в розмірі 310 763,71 грн., відсотки за користування коштами у розмірі 376 683,28 грн.

Позивачем у березні 2021 року було подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 4 825 847,69 грн., яка складається з: 1) майно - кошти в розмірі 1 414 500,00грн. еквівалент 50 000,00 доларівСША; 2) збитки у подвійному розмірі, відповідно до ст.230 ЦК України, а саме 2 829 000,00грн.; 3) можливий дохід 14,85% річних в розмірі 483 410,20грн.; 4) 3% річних в розмірі 98 937,49 грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна власником із чужого незаконного володіння - задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти в розмірі 4 825 847,69 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 11 350,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Звонарьов В.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що встановивши наявність між позивачем та відповідачем договірних правовідносин з приводу авансу, суд першої інстанції безпідставно виходив з наявності правових підстав для застосування ст.. 1212 ЦК у спірних правовідносинах, тому дійшов помилкового висновку про задоволення позову та повернення коштів, як таких, що безпідставно набуті відповідачем, оскільки останній набув їх в рахунок продажу належної з дружиною ОСОБА_3 10% частки у статутному капіталі ТОВ «ФІДЖІ 22». Оскільки у задоволенні основної позовної вимоги має бути відмовлено, то не підлягають задоволенню й похідні від неї позовні вимоги щодо відшкодування збитків у подвійному розмірі, відшкодування доходів на підставі ч. 1 ст. 1214 ЦК України, 3% річних на підставі ст.. 625 ЦК України.

Крім того, вказував, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами вчинення правочину під впливом обману та наявності прямого умислу з боку відповідача на введення позивача в оману.

Посилався на те, що норми Глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки правовідносини між сторонами виникли із правочину.

Вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, а судом помилково застосовано до них норми матеріального права.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Звонарьов В.В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено що 29.09.2018 року позивач ОСОБА_2 передав відповідачу ОСОБА_1 кошти у розмірі 50 000,00 доларів США за 10% долі в кафе - ресторані «VV-22», що підтверджується копією розписки, яка наявна в матеріалах справи та засвідчена в установленому законом порядку.

Оригінал розписки від 29.09.2018 р. виконано та підписано власноручно ОСОБА_1 , про що не заперечував сам відповідач.

З розписки вбачається, що ОСОБА_1 зобов`язався здійснити до кінця жовтня 2018 року офіційне оформлення частки в кафе-ресторані «VV-22».

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ТОВ «ФІДЖІ-22» ОСОБА_1 не є засновником ТОВ «ФІДЖІ-22», а засновником є його дружина ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання перед позивачем не виконав.

19.02.2020 року позивачем було надіслано рекомендованим листом № 006 письмову вимогу до відповідача про повернення коштів в повному обсязі у зв`язку з невиконанням зобов`язання на адресу місця проживання відповідача, котру відповідач вказав під час реєстрації ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «ПЕРЕЯСЛАВ-СВ» як засновник.

Згідно повідомлення ПАТ «УКРПОШТА» ОСОБА_1 особисто отримав вимогу 21.02.2020 року, про що свідчить його підпис.

01 березня 2020 року відповідно до акту вручення повторної вимоги про повернення коштів у зв`язку з невиконанням зобов`язань, у присутності засновників ТОВ «ФІДЖІ 22» ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , відповідачу ОСОБА_1 позивачем повторно вручена вимога про повернення коштів, проте вказані вимоги залишилися без реагування.

05.02.2021 р. на адвокатський запит від 27.01.2021 р. №1 адвоката Позивача, від директора і засновника ТОВ «ФІДЖІ 22» ОСОБА_4 отримана відповідь, яка повністю підтверджує доводи Позивача про те, що ОСОБА_1 не є учасником ТОВ «ФІДЖІ 22», статутний фонд ТОВ «ФІДЖІ 22» не був сформований та згоди на відчуження корпоративного права ні йому, ні дружині відповідача, не надавалось.

Окрім того, керівник будівельників ОСОБА_7 надав показання про відомі обставини, у яких повідомив, що ОСОБА_1 найняв його і його бригаду для ремонту приміщення ресторану і намагався продати йому 10% ТОВ «ФІДЖІ 22», але він відмовився у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов оплати за ремонт приміщення, а коли роботи були виконані, повністю не розрахувався. Борг за виконані роботи складає 500 тис. грн. Всі переговори про остаточний разрахунок результату не дали, а лише зводились до обіцянок сплатити кошти пізніше.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав кошти, а відповідач свої зобов`язання не виконав, тому позовні вимоги є обґрунтованими та з відповідача підлягають стягненню безпідставно набуті кошти в розмірі 1 414 500,00 грн., збитки у подвійному розмірі відповідно до ст.. 230 ЦК України - 2 829 000,00 грн., доходи які позивач міг би отримати, якби поклав гроші на депозит в ПАТ АБ «Укргазбанк» під 14,85% річних - 483 410,20 грн., 3% річних - 98 937,49 грн.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі ґрунтуються на нормах матеріального права.

Щодо позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів.

Так,кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 653 ЦК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Тлумачення вказаних норм дає підстав для висновку, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом договір розірвано за рішенням суду, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20)).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем були передані кошти відповідачу за 10% долі в кафе-ресторані, офіційне оформлення чого повинно було відбутися до кінця жовтня 2018 року, однак так і не відбулося, то сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача як безпідставно отримані кошти відповідно до пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України у розмірі 1 414 500,00 грн.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними, тому колегія суддів їх відхиляє.

Щодо позовних вимог про стягнення 3%річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування на суму боргу трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Колегія суддів вважає, що підстави для стягнення 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України відсутні, оскільки сума у розмірі 1 414 500,00 грн. підлягає до стягнення не у зв`язку із порушенням зобов`язання відповідачем, а у зв`язку із безпідставним набуттям вказаних коштів.

Відтак вимоги позивача про стягнення 3% річних у розмірі 98 937,49 грн. не ґрунтуються на вимогах закону, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цій частині.

Щодо вимог про стягнення збитків у подвійному розмірі відповідно до ст. 230 ЦК України.

Як на підставу для стягнення збитків у подвійному розмірі позивач вказував на те, що відповідач ввів в оману позивача, надавши інформацію, яка не відповідає дійсності, а саме: щодо переоформлення на позивача 10% долі в ТОВ «ФІДЖІ-22» за 50 000 доларів США.

За змістом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Статтею 230 ЦК України встановлено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману особу, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

За встановлених у цій справі обставинами, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення збитків у подвійному розмірі, не врахувавши, що позивач не довів обставин, які б свідчили про ведення його в оману відповідачем згідно з ст. 230 ЦК України, не довів самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Тому, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків у подвійному розмірі слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення можливого доходу від коштів, які відповідач зберігав у себе без достатньої правової підстави.

Обгрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення доходів, які позивач міг би отримати від коштів, якими володів відповідач, позивач посилався на те, що якщо б він поклав гроші на депозит в ПАТ АБ «Укргазбанк» під 14,85% річних то отримав би дохід у розмірі 483 410,20 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення доходів, які б він міг отримати, якщо б поклав гроші на депозит в ПАТ АБ «Укргазбанк» під 14,85% річних не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки вказані приписи підлягають застосуванню щодо набуття майна або збереження його у себе без достатньої правової підстави, а не грошових коштів. Крім того, даною нормою, передбачено відшкодування всіх доходів, які отримала або могла отримати від майна особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави. Тобто, доходи, які б міг отримати не позивач, а відповідач.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення можливого доходу у розмірі 483 410,20 грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 1 414 500,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Представник відповідача в апеляційній скарзі просив стягнути з позивача понесені відповідачем витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

На підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу, суду було надано: договір про надання правничої допомоги від 10.08.2023 року, додатковий договір від 20.08.2023 року до договору про надання правничої допомоги від 10.08.2023 року

У додатковому договорі визначено, що гонорар адвоката становить 10 000 грн.

17 жовтня 2023 року представник відповідача надіслав клопотання про долучення доказів, в якому просив долучити до матеріалів справи копію додаткового договору від 09 жовтня 2023 року та копію довідки від 17 жовтня 2023 року щодо витрат на правову допомогу у розмірі 2 500 грн. - участь у судовому засіданні, яке призначене на 18 жовтня 2023 року.

Так, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності витрат на правничу допомогу (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VIвстановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 цього закону) .

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VIвидами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, за правилами статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Враховуючи той факт, що за наслідками апеляційного розгляду у даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а також беручи до уваги визначений законом принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, та виконаної адвокатом роботи, апеляційний суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на заявлену заявником суму у розмірі 12 500 грн. є не співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг.

Колегія суддів вважає, що витрати на правничу допомогу у розмірі 1 000 грн. є обґрунтованими та співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг у суді апеляційної інстанції.

Крім того, підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 10 385,25 грн., а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 3 325,55 грн., пропорційно розмірузадоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України , апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Звонарьова Валентина Вадимовича - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 серпня 2022 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна власником із чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 414 500,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 3 325,55 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 10 385,25 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2023 року.

Головуючий: Судді: