КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/5634/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Апарату Верховної Ради України - Осядлої Марії Володимирівнина рішення Печерського районного суду м.Києва від 22 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що, починаючи з липня 2001 року, в різні періоди часу до 27 листопада 2014 року, він працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів України, однак, відповідачем в порушення вимог чинного законодавства, при його звільненні не виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку.

Позивач зауважує, що його прийнято та звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, що свідчить про те, що він перебував у трудових відносинах саме із відповідачем, а не з народним депутатом України.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від виплати гарантованої законом компенсації при звільненні.

У зв`язку із чим, позивач, посилаючись на положення ст. ст. 116 та 117 КЗпП України, просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди роботи з 26 травня 2006 року до 23 листопада 2007 року; з 26 листопада 2007 року до 07 січня 2009 року; з 02 листопада 2009 року до 20 вересня 2011 року; з 02 січня 2013 року до 28 лютого 2013 року, а також середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки при звільненні з 23 листопада 2007 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 22 грудня 2022 року позов задоволено. Зобов`язано Апарат Верховної Ради Українинарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди роботи: з 26 травня 2006 року до 23 листопада 2007 року; з 26 листопада 2007 року до 07 січня 2009 року; з 02 листопада 2009 року до 20 вересня 2011 року; з 02 січня 2013 року до 28 лютого 2013 року. Зобов`язано Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки при звільненні, починаючи з 23 листопада 2007 року та по день фактичного розрахунку. Стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 992,40 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі представник Апарату Верховної Ради України - Осядла М.В., посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення у справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає, під час постановлення рішення судом не взято до уваги доводи та аргументи, на яких ґрунтувались заперечення відповідача, не враховано вимоги законодавства, які встановлюють особливий статус публічних осіб та врегульовують питання їх діяльності. Зокрема, суд не врахував тієї обставини, що Апарат Верховної Ради України ніколи не був роботодавцем щодо ОСОБА_1 та не є належним відповідачем у справі. Правовий статус і умови діяльності помічників-консультантів народних депутатів України та особливості регулювання трудових відносин, їх оплата праці визначається статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та Положенням про помічника консультанта народного депутата України, які є спеціальними законодавчими актами для цієї категорії працівників.

Трудовий договір між Апаратом ВРУ та ОСОБА_1 не укладався, посади помічників-консультантів народних депутатів відсутні у переліку посад штатного розпису та структури Апарату ВРУ,затвердженої Постановою ВРУ «Про структуру апарату Верховної Ради України».

Безпосереднім керівником помічника-консультанта є народний депутат України, який самостійно визначає їх кількість, посадові обов`язки, напрямки діяльності, а також особисто розподіляє виділений йому місячний фонд заробітної плати помічників-консультантів, приймає рішення щодо відпустки, та виплати компенсації за невикористану відпустку.

Судом не враховано судову практику в аналогічних справах, наведену у постановах Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.11.2021 у справі №640/13578/20, Третього апеляційного адміністративного суду від 09.06.2020 у справі №160/12197/19, Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2021 у справі №500/837/21.

Крім того, суд першої інстанції, задовольняючи вимогу позивача в частині зобов`язання вплатити середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки при звільненні, неправильно застосував положення статті 117 КЗпП України, які обмежують період здійснення такого нарахування шістьма місяцями. А також не застосував правові висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 щодо наявності у суду права зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Цикалевич В.М. заперечує проти доводів скарги, посилаючись на їх необґрунтованість, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник Апарату Верховної Ради України - Осядла М.В. підтримала апеляційну скаргу, посилаючись на викладені в ній доводи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача - адвокат Цикалевич В.М. у судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що згідно з розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України позивача прийнято на роботу:

- № 2373 від 19 червня 2006 року, зараховано з 26 травня 2006 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України;

- № 9412 від 19 грудня 2007 року, зараховано з 26 листопада 2007 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України;

- № 5732 від 16 листопада 2009 року, зараховано з 02 листопада 2009 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України;

- № 552 від 08 січня 2013 року, зараховано з 02 січня 2013 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України.

При цьому, як вбачається розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України № 7212 від 26 листопада 2014 року, в тому числі й позивача звільнено із займаної посади помічника-консультанта народного депутата України, в якому вказано, крім іншого, також про проведення виплати компенсації невикористаної основної відпустки за 27 календарних днів.

Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою Апарату Верховної Ради України № 20-17 від 05 липня 2022 року, позивач, крім іншого періоду часу, працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів України з наступною кількістю календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки:

- з 26 травня 2006 року по 23 листопада 2007 року без поширення дії Закону України «Про державну службу» - 45 календарних днів щорічної основної відпустки;

- з 26 листопада 2007 року по 07 січня 2009 року без поширення дії Закону України «Про державну службу» - 33 календарних дні щорічної основної відпустки;

- з 02 листопада 2009 року по 20 вересня 2011 року без поширення дії Закону України «Про державну службу» - 56 календарних днів щорічної основної відпустки;

- з 02 січня 2013 року по 28 лютого 2013 року без поширення дії Закону України «Про державну службу» - 5 календарних днів щорічної основної відпустки.

Одночасно, в указаній довідці, виданій ОСОБА_1 на підставі його заяви до відповідача про надання інформації щодо виплати компенсації за невикористані відпустки позивачу, а також довідки про кількість календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, керівник Управління Апарату Верховної Ради повідомив, що відповідно до ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» всі виплати помічникам-консультантам виплачуються народним депутатом України самостійно у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що Апаратом Верховної Ради його протиправно позбавлено гарантованої виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції вважав вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності Апарату Верховної Ради України в частині щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки.Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виплату грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні ОСОБА_1 не було здійснено саме з вини Апарату Верховної Ради України, наявні підстави для задоволення позовних вимог також в частині виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, починаючи з 23 листопада 2007 року та по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитись із такими висновками, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 приймався на роботу на посаду помічника - консультанта народного депутата України та був звільнений із займаної посади за розпорядженнями Керівника Апарату Верховної Ради України

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів працевлаштування у Апараті Верховної Ради України не відповідають встановленим обставинам справи є необґрунтованими, та спростовуються наявними в справі доказами.

Судом першої інстанції також встановлено та апеляційною інстанцією перевірено, що за час роботи в Апараті Верховної Ради України галицькому В.В. не виплачено компенсацію за 139 календарних днів щорічної основної відпустки.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 №2790-XII (далі Закон №2790-XII) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР (далі Положення №379/95-ВР).

Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Виходячи зі змісту частини 7 статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР (далі - Положення) помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Відповідно до частини 2 Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України.

Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Відповідно до статті 4.1. Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

При цьому, згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769 Апарат Верховної Ради України (далі - Апарат) є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Підпунктами 1 та 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України визначено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що саме на Апарат Верховної Ради України покладені повноваження як кадрового так і фінансового забезпечення прикріплених помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі. Тобто, саме Апарат Верховної Ради України здійснює виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам, а народні депутати України здійснюють виключно визначення кількості помічників-консультантів, з огляду на розмір загального фонду, які встановлюються для оплати праці, та розподіл (не виплату) їх місячного фонду заробітної плати, яка не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 757/9144/16.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, безпідставними є твердження сторони відповідача, що Апарат Верховної Ради України не є належним відповідачем у даній справі, оскільки роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта народного депутата України є народний депутат України, а отже у відповідача відсутній обов`язок проводити виплатити позивачу при його звільненні.

За правилами частини 1 та 3 статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII) (далі - Закон № 3723-XII) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За наведених обставин, до правовідносини у сфері проходження патронатної служби і тих, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України, підлягають застосуванню відповідні норми КЗпП України та Закону №504/96-ВР.

Згідно з частиною третьою статті 2 Закону №504/96-ВР, право на відпустки забезпечується: 1) гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; 2) забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Наведені положення частини першої та четвертої статті 24 Закону №504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин першої та четвертої статті 83 КЗпП України.

Статтею 3 Закону №504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Отже, як слідує з системного аналізу наведених норм, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи із займаної посади.

При цьому, виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та Кодексу законів про працю України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем не використано за спірний період 139 календарних дні щорічної основної відпустки за періоди роботи на посадах помічника-консультанта народного депутата України.

За таких обставин, невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки підлягають компенсації відповідачем, на фінансовому забезпеченні якого і перебував позивач.

Виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону №504/96-ВР та КЗпП України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

Обмежене фінансування державних органів жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у особи права на отримання гарантованої законом виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні, у тому числі з посади помічника-консультанта народного депутата України.

Чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України, чи отримання премій.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, визначений ст.16 ЦК України.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від «05».06.2018 року у справі № 338/180/17, від «11».09.2018 року у справі № 905/1926/16, від «30».01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від «04».06.2019 року у справі № 916/3156/17, від «29».09.2020 року у справі № 378/596/16-ц, від «26».01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц.

Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, тобто має бути дотриманий принцип процесуальної економії (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від «28».01.2020 року у справі № 50/311-6, п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від «22».09.2020 року у справі № 910/3009/18).

Зобов`язання відповідача виплатити грошову компенсацію за 139 днів невикористаної щорічної відпустки є ефективним способом захисту, оскільки рішення суду в цій частині є зрозумілим для виконання відповідачем, який зобов`язаний нарахувати та виплатити відповідну компенсацію за: 45 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 26 травня 2006 року по 23 листопада 2007 року без поширення дії Закону України «Про державну службу»; 33 календарних дні щорічної основної відпустки за період з 26 листопада 2007 року по 07 січня 2009 року без поширення дії Закону України «Про державну службу»; 56 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 02 листопада 2009 року по 20 вересня 2011 року без поширення дії Закону України «Про державну службу»; 5 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 02 січня 2013 року по 28 лютого 2013 року без поширення дії Закону України «Про державну службу».

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні грошову компенсацію за невикористані ним календарні дні щорічної основної відпустки, в цій частині обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині апеляційним судом не встановлено.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день фактичного розрахунку, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо передчасного заявлення позивачем зазначених вимог, виходячи з наступного.

За частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як установлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, у день звільнення позивача Апаратом Верховної Ради України не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки, у зв`язку з чим, у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі №806/305/17.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Для визначення розміру середнього заробітку при звільненні мають враховуватись такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначила, що визначаючись щодо розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, для проведення розрахунків належної до виплати суми компенсації втрати частини доходів суд має зокрема встановити розмір недоплаченої суми, визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.

Таким чином, зважаючи на те, що станом як на час звернення позивача до суду, так і на час ухвалення рішення суду першої інстанції, остаточного розрахунку з позивачем проведено не було, тобто відповідачем не було виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані ним календарні дні щорічної основної відпустки, у суду відсутня можливість встановити період затримки (прострочення) належної позивачу виплати, що є однією з умов проведення розрахунку суми компенсації втрати частини доходів.

Заявлена позивачем позовна вимога про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток без зазначення періоду та конкретної суми такого заробітку є неефективним способом захисту порушеного права, оскільки відповідач не зможе виконати таке рішення, або виконає його на власний розсуд, що знову стане приводом для звернення до суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання Апарату Верховної Ради України виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні заявлені передчасно, та можуть бути заявлені позивачем на протязі трьох місяців після проведення з ним остаточного розрахунку, виплати йому компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, що надасть суду можливість врахувати всі необхідні критерії передбачені Законом та зазначені Верховним Судом при розгляді подібних справ для визначення судом суми середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача та встановити період затримки розрахунку.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вказане, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки при звільненні та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Апарату Верховної Ради України - Осядлої Марії Володимирівни задовольнити частково.

Скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2022 року в частині задоволення вимог ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.А.