печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судового засідання - Орел А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів, стягнення коштів та штрафних санкцій,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача належні позивачеві грошові кошти у сумі 32 847, 56 доларів США, які знаходилися на картковому рахунку № НОМЕР_1 і були заблоковані банком, суму пені, відповідно до п. 32.2. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у розмірі 120 090, 46 грн.

В обґрунтування вказано, що позивач є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», у якому має відкритий банківський рахунок № НОМЕР_1 , на якому обліковувалися грошові кошти у розмірі 32 847, 56 доларів США. З метою отримання своїх коштів позивач неодноразово зверталася до банку із вимогами поновити їй доступ до рахунку, але такі її вимоги не були виконані банком. 24 березня 2017 року в Головному офісі банку отримано заяву ОСОБА_1 від 17 березня 2017 року, у якій йшлося про необхідність після закінчення двох банківських днів, з дня отримання цієї заяви видати належні позивачеві кошти через касу будь-якого відділення банку у м. Києві. Станом на 05 квітня 2023 року ця заява не була задоволена.

У відзиві сторони відповідача представник зазначає, що у цій справі ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у розмірі 32 847, 56 доларів США, що знаходяться на картковому рахунку № НОМЕР_1 та пеню у розмірі 120 090, 46 грн. У той же час, що не заперечується самим позивачем, між сторонами існує спір щодо вказаних коштів, а саме у справі № 757/14897/18 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, у якій просила зобов`язати банк перерахувати належні їй кошти у розмірі 32 847, 56 доларів США. Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року залишено без змін. 27 вересня 2021 року, на підставі виконавчого листа № 757/14897/18-ц, Відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3. Ухвалою суду від 02 листопада 2022 року задоволено заяву ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення. Постановою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2022 року про зміну способу виконання рішення скасовано. Як стверджує відповідач, порівняльний аналіз предметів спору у цій справі та справі № 757/14897/18 свідчить, що у часині вимог про стягнення (повернення) коштів є тотожним, оскільки цим предметом є стягнення (повернення) грошових коштів у розмірі 32 847, 56 доларів США. Редакційна відмінність у формуванні позивачем повторної аналогічної вимоги «про стягнення коштів», замість попереднього формулювання «про зобов`язання перерахувати грошові кошти» не є зміною предмета позову, оскільки по своїй суті ці предмети є аналогічними. Тотожними є склад сторін і підстава позову.

Також представник відповідача вказав на те, що положення пункту 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» втратили чинність 01 серпня 2022 року. Окрім того, позивач зазначає, що вона зверталася до банку з вимогою про поновлення їй доступу до рахунку та необхідність видачі їй коштів через касу банку, але у розумінні статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», вказана заява не є платіжним дорученням, не є належним документом для ініціювання переказу, оскільки не відповідає вимогам платіжного документу. Просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

05 квітня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

12 квітня 2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у загальному позовному провадженні /а. с. 19-20/.

18 травня 2023 року представник відповідача подав до суду відзив на позов, а також клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України /а. с. 36-72, 73-76/.

06 вересня 2023 року представник відповідача подав до суду заяву про закриття підготовчого провадження у справі і призначити справу до розгляду по суті /а. с. 86/.

06 вересня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 88/.

Сторони, представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, про час, дату і місце слухання справи були повідомлені належним чином, про причини неявки до суду не повідомлено.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 є користувачем банківського рахунку в АТ «КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 в іноземній валюті, на якому обліковуються грошові кошти у розмірі 32 847, 56 доларів США.

17 березня 2017 року представник ОСОБА_1 - Дугінов Д. А. направив до ПАТ КБ «Приватбанк» заяву з вимогою про повернення належних їй грошових коштів, яку банком не задоволено /а. с. 6/.

Листом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13 квітня 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170324/2227, направленим на ім`я представника позивача - адвоката Дугінова Д. А., повідомлено про те, що банком розглядається питання про врегулювання проблем вкладників, рахунки яких були відкриті на тимчасово окупованій території АР Крим та міста Севастополя та просять поставитися із розумінням і надати додатковий час для розгляду ситуації /а. с. 7/.

Станом на день звернення позивача до суду із даним позовом, грошові кошти в сумі 32 847, 56 доларів США, які обліковуються на рахунку № 20.1.0.0.0/7-20170324/2227, відкритому у АТ «КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 , останній не виплачені.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року у справі № 757/14897/18-ц АТ КБ «Приватбанк» зобов`язано перерахувати належні ОСОБА_1 кошти 32 847, 56 доларів США на рахунок № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк».

Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року у справі № 757/14897/18-ц залишено без змін.

27 вересня 2021 року на підставі виконавчого листа № 757/14897/18-ц у Печерському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 (стягувач: ОСОБА_1 , боржник АТ КБ «Приватбанк»).

02 листопада 2022 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/14897/18-ц було задоволено заяву ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення. Постановою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року апеляційну скаргу банку задоволено, ухвалу від 02 листопада 2022 року - скасовано.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року у справі № 757/14897/18-ц, яке набрало законної сили 07 липня 2021 року на підставі постанови Київського апеляційного суду та переглянуто Верховним Судом у постанові від 10 січня 2023 року, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції, зобов`язано АТ «КБ «ПриватБанк» перерахувати ОСОБА_1 кошти у розмірі 32 847, 56 доларів США на рахунок № НОМЕР_2 в АТ КБ «ПриватБанк», стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід Держави судовий збір у розмірі 8 810, 00 грн.

Вбачається, що у цій справі предметом спору позивач визначила ті самі грошові кошти 32 847, 56 доларів США, які знаходяться на її рахунку № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк», щодо яких постановлено судове рішення про зобов`язання банку перерахувати їх на її інший рахунок.

Також судом встановлено, що для виконання рішення суду у справі № 757/14897/18-ц відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.

Отже, позивач має захищати свій інтерес у межах справи № 757/14897/18-ц за зазначеними позовними вимогами, у тому числі, реалізовуючи права стягувача під час виконавчого провадження, а не ініціювати самостійну судову справу, предметом якої є стягнення тієї ж самої суми грошових коштів, яку вже зобов`язано банк перерахувати на інший банківський рахунок позивача.

Це відповідає принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 370/408/19).

Отже у задоволенні позову у частині стягнення грошової суми 32 847, 56 доларів США суд відмовляє.

З наданого, як вказано представником позивача, розрахунку штрафних санкцій не містить власне розрахунку пені в гривні за кожен день прострочення, за який період розрахована сума пені, передбачена п. 32.2. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», і керуючись якими нормами, вона визначена в іноземній валюті з еквівалентом у гривні, оскільки пеня за договором могла бути нарахована позивачем виключно у національній валюті - гривні, а не в доларах США.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що необґрунтованість позову і відмову у задоволенні його вимог.

Судом враховуються роз`яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження 14-306цс18), а саме, про те, що встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Виходячи з норм чинного законодавства пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і застосовується у разі наявності порушеного права, відсутність порушеного права само по собі є підставою для відмови у задоволенні позову.

Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності суд відхиляє.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 1-22, 509, 510, 524, 533-535, 625, 1073, 1074, 1075 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів, стягнення коштів та штрафних санкцій залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова