Справа № 226/1503/23

Справа № 226/1503/23
Провадження № 2/226/424/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2023 року м. Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Рибкіна О.А.,

за участю секретаря Чередниченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Мирнограді Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовом до відповідача до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 24.01.2012 року по 09.06.2022 року він працював в Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська» начальником дільниці підземний підйом. Наказом № 1754/к/к від 22.06.2022 року його було звільнено за ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю. На даний час після звільнення позивача боржник не виплатив йому заробітну плату повністю, яка відповідно до довідки №01/11-40/32 від 09.02.2023 року складає 70382,02 грн, чим порушив вимоги ст.ст.47, 116 КЗпП України щодо повного розрахунку в день звільнення. Судовим наказом Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27.02.2023 року було стягнуто з боржника на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 70382,02 грн, середній заробіток за період з 10.06.2022 року по 10.12.2022 року у розмірі 137012,68 грн та судовий збір. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01.06.2023 року було скасовано судовий наказ від 27.02.2023 року. Вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні необхідно стягнути за період з 10.06.2022 року (наступний день після звільнення) по 10.12.2022 року з кількістю робочих днів 127, при середньоденному заробітку 1078,84 грн, тобто за період з 10.06.2022 року по 10.12.2022 року потрібно стягнути 127 х 1078,84 = 137012,68 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 70382,02 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.06.2022 року по 10.12.2022 року у розмірі 137012,68 грн.

Представник позивача подав до суду уточнену позовну заяву, в якій зазначив, що позови про стягнення заборгованості по заробітний платі не обмежуються позовною давністю, а строк позовної давності за санкцією, передбаченою ст.117 КЗПП України, розпочинається після проведення повного розрахунку із працівником. Так як розрахунок не був проведений, то строк для застосування ст.233 КЗПП України не розпочався. Тобто представник відповідача умисно намагається ввести в оману суд. Оскільки відповідач визначає борг у сумі 70382,02 грн, то його потрібно стягнути повністю. Не відповідає дійсності те, що позивач не звертався із вимогами розрахунку, така вимога була подана в заяві від 10.06.2022 року та отримана відповідачем 22.06.2022 року, тобто відповідач був зобов`язаний провести розрахунок 23.06.2022 року, але відповідач не спрямовував кошти на виплату заробітної плати. Законодавець обмежив ст.117 КЗПП України компенсацію 6 місяців, тому згідно ст.117 КЗПП України просить стягнути з відповідача середній заробіток за період з 23.06.2022 року по 23.01.2023 року в сумі 157510,64 грн, із розрахунку: 146 робочих днів х 1078,84 грн. = 157510,64 грн.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду відзив, в якому зазначив, що відповідач заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, на його думку заявлений позов не підлягає задоволенню, оскільки позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 70382,02 грн та середнього заробітку за період з 10.06.2022 року по 10.12.2022 року у розмірі 137012,68 грн є безпідставними. Законом України №2352-ІХ від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2023 року, внесені зміни до КЗпП України, зокрема, до ст.233 КЗпП України, яку викладено в наступній редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Виходячи із долучених позивачем документів до позовної заяви вбачається, що позивач отримав довідки про розмір заборгованості по заробітній платі та середньоденної заробітної плати 09.02.2023 року. Позовна заява про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за період з 10.06.2022 по 10.12.2022 складена та підписана 29.08.2023 року. Зі складеною позовною заявою позивач звернувся до Димитровського міського суду Донецької області для вирішення трудового спору. З вищевикладеного вбачається, що позивач звернувся до суду для вирішення трудового спору через 6,5 місяців, тобто за таких умов наявний пропуск строку звернення до суду, передбачений ст.233 КЗпП України. Отже, вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованими та суперечать нормам чинного законодавство, а тому не підлягають задоволенню. Позивач звільнений з підприємства відповідача 09.06.2022 року за ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. Позивачу в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні нараховано: за грудень 2019 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 486,29 грн, за січень 2020 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 12784,97 грн, за лютий 2020 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 13052,02 грн, за березень 2020 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 13837,12 грн, за квітень 2020 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 13535,07 грн, за квітень 2021 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 2131,19 грн, за травень 2021 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 7006,82 грн, за червень 2021 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 1165,86 грн, за липень 2021 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 4053,06 грн, за серпень 2021 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 614,04 грн, за березень 2022 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 856,12 грн, за квітень 2022 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 859,46 грн, а всього 70382,02 грн. Позивач у день звільнення не працював, а перебував на лікарняному, що підтверджується: 1) відміткою «бл» (больничный лист) у графі «График выходов»; 2) відомостями «бл 39322404 с 27.05-09.06» у графі «Коментарий», які зазначені у довідці про відмітки з відділу контролю табельного обліку від 15.09.2023 року. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.116 КЗпП встановлено, що якщо працівник в день звільнення не працював, то всі суми, що належать йому від підприємства мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В день звільнення позивач отримав на руки трудову книжку у відділі кадрів підприємства, після чого повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для повного розрахунку. Але, з невідомих причин, позивач до бухгалтерії не звернувся та остаточний розрахунок, який належним чином був нарахований на день його звільнення, не отримав. Не звертався він до бухгалтерії підприємства або до керівництва підприємства з вимогою про розрахунок і в подальшому. В заяві про звільнення вимоги про проведення остаточного розрахунку також немає. Виходячи з викладених вище підстав вбачається, що у діях відповідача виключається вина стосовно невиплати сум належних позивачу при звільненні, оскільки сам позивач порушив вимоги ст.116 КЗпП України, коли не подав відповідачу вимогу про проведення розрахунку при звільненні. Позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за період з 10.06.2022 по 10.12.2022 року у розмірі 137012,68 грн, є безпідставними, оскільки відповідно до вимог ст.117 КЗпП встановлено: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначеністаттею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців». Враховуючи норми ст.116, 117 КЗпП України, датою виникнення затримки розрахунку при звільненні має бути день, наступний за днем пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідач дізнався про таку вимогу позивача під час отримання ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі. Тобто, моментом пред`явлення вимоги слід вважати дату отримання відповідачем ухвали, а саме 13.09.2023 року. За таких умов, датою виникнення затримки розрахунку при звільненні слід вважати - 14.09.2023 року, а саме наступний день після отримання ухвали. Позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідають нормам діючого законодавства України, а тому підлягають у відмові задоволення. У разі якщо суд не розділяє вищевикладену позицію, то просять врахувати той факт, що суд вправі зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При цьому враховуються розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду. 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову усправі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановленийст. 117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Відповідач зауважує, що затримка розрахунку при звільненні обумовлена тяжким фінансовим становищем підприємства на протязі тривалого часу. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав. Інтереси роботодавця також мають бути враховані. Не слід перетворювати відповідальність відповідача на каральну санкцію, тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/95 84/15-ц. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 10.06.2022 по 10.12.2022 у сумі 137012,68 грн, який майже у 2 (два) рази перевищує розмір заборгованості по заробітній платі (у сумі 70382,02 грн) не є справедливим та не відповідає балансу між інтересами працівника та роботодавця, а тому відповідач вважає, що така несправедлива міра відповідальності не може та не повинна застосовуватися до відповідача. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач з 24.01.2012 року по 09.06.2022 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював начальником дільниці підземний підйом, був звільнений за ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю (а.с. 7-зворотня сторона).

Згідно довідки відповідача від 09.02.2023 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 за період з грудня 2019 року по квітень 2022 року включно становить 70382,02 грн, після утримання обов`язкових податків та зборів (а.с.9).

Згідно заяви про звільнення позивача від 09.06.2022 року, останнім днем праці позивача є 09.06.2023 року (а.с.8).

Згідно довідки відповідача від 09.02.2023 року середньоденна заробітна плата позивача становить 1078,84 грн (а.с.9 зворотня сторона).

27.02.2023 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість по заробітній платі за грудень2019року у розмірі 486,29 грн, за січень 2020 року 12784,97 грн, за лютий 2020 року 13052,02 грн, за березень 2020 року 13837,12 грн, за квітень 2020 року 13535,07 грн, за квітень 2021 року 2131,19 грн, за травень 2021 року 7006,82 грн, за червень 2021 року 1165,86 грн, за липень 2021 року 4053,06,72грн, за серпень 2021 року 614,04 грн, за березень 2022 року 856,12 грн, за квітень 2022 року 859,46 грн, а всього 70382,02 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10.06.2022 по 10.12.2022 у розмірі 137012,68 грн (а.с.11).

Вказаний судовий наказ ухвалою того ж суду від 01.06.2023 року скасовано (а.с.12).

Згідно копії заяви позивача від 10.06.2022 року, позивач звернувся на підприємство відповідача з заявою про звільнення та вимогою виплатити йому заборгованість за всіма розрахунковими сумами, тобто з вимогою про проведення повного розрахунку. Згідно вхідного штампу та номеру відповідача ця заява була отримана ним 22.06.2022 року (а.с.23).

Згідно бухгалтерської довідки кредиторська заборгованість відповідача станом на 01.01.2023 року становить 3513770 тис. грн та за 2022 рік підприємство спрацювало зі збитками 269773 тис. грн (а.с.26).

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022).

Таким чином, враховуючи, що відповідач станом на час розгляду справи має перед позивачем заборгованість по заробітній платі в сумі 70382,02 грн. після утримань всіх обов`язкових податків та зборів, зазначена заборгованість по заробітній платі підлягає стягненню на користь позивача.

Судом встановлено, що в день звільнення позивач не працював, але звернувся з вимогою до відповідача про проведення з ним повного розрахунку, яка зазначена в заяві про звільнення та яку отримано відповідачем 22.06.2022 року.

Враховуючи, що позивач у день звільнення не працював, але звернувся з вимогою про проведення з ним повного розрахунку та відповідачем повний розрахунок з позивачем при звільненні не було проведено, чим порушені вимоги, передбачені ст.116 КЗпП України, тому відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України за період з 23.06.2022 по 22.12.2022 (за шість місяців) середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 141328,04 грн. із розрахунку:

1078,84 грн х 131 робочих дні = 141328,04 грн.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тому, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), приймаючи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (заборгованість по заробітній платі складає 70382,02 грн.), період затримки виплати цієї заборгованості, дії позивача і відповідача та інші обставини справи, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 23.06.2022 по 22.12.2022 в сумі 70000,00 грн.

Суд не приймає доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволенню позову, зазначені у відзиві, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Зокрема, щодо заяви відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Враховуючи, що відповідачем не надано суду доказів того, що ним було вручено позивачу письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівнику при звільненні, суд вважає, що строк звернення до суду позивачем не пропущено. Отримання позивачем у лютому 2023 року довідки про заборгованість по заробітній платі, на що посилається відповідач, не є отриманням позивачем передбаченого статтею 233 КЗпП України письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні.

Крім того, щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає, що рішенням Конституційного суду України у справі №1-5/2012 від 22.02.2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. В даному випадку відповідачем не виплачена наявна заборгованість позивачу.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду за позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1260,09 грн. за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (з застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір»), тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в цій частині в сумі 560,00 грн. (70000 грн. х 1260,09 грн. : 157510,64 грн. = 560,00 грн.).

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 858,88 грн. за позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі (з застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір»), оскільки позивач на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від вказаних витрат при подачі позову до суду.

На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», місцезнаходження: 85310, м.Родинське м.Покровська Донецької області, вул.Перемоги, буд.9, , про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі після утримання податків та інших обов`язкових платежів в сумі 70382 (сімдесят тисяч триста вісімдесят дві) грн. 02 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та інших обов`язкових платежів за період з 23.06.2022 по 22.12.2022 в сумі 70000 (сімдесят тисяч) грн. та судовий збір в сумі 560 (п`ятсот шістдесят) грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави судовий збір в розмірі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) грн 88 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 06.11.2023.

Суддя О.А.Рибкін