КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2350/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року м. Київ

Справа № 758/11837/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Ларіонової Н.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

В жовтні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Каса народної допомоги», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О.В., в якому просила:

- визнати недійсним кредитний договір № 2901001/000-КФІВ/13 від 29.01.2013 року зі змінами та доповненнями;

- застосувати наслідки недійсності правочину передбачені ст. 216 ЦК України, а саме : визнати недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 та договір доручення від 29.01.2013 року;

- зобов`язати відповідача повернути документи передані по акту прийому передачі від 29.01.2013 року.

Позов обґрунтовано тим, що в ході планового обстеження по вагітності в липні 2012 року у позивача було виявлено ВІЛ СНІД (перебуває на обліку як ВІЛ-інфікована у Обласній клінічній лікарні № 5 міста Києва), вагітність довелося перервати, з того часу вона отримує APT терапію. Однак з листопада 2012 року стан здоров`я позивача почав погіршуватися, а клітини імунітету знищуватися, тому знадобилося вартісне лікування по зміцненню організму від побічних явищ, що з`явилися за час хвороби. 29.01.2013 року під впливом реклами та довіри до фінансових установ, гарантій держави в особі державного регулятора Національного банку України, Нацкомфінпослуг і законодавства України, зокрема основного закону держави Конституції України та Законів України, та гострої необхідності ОСОБА_1 було підписано спірний кредитний договір № 290100l/000-КФІВ/13 про надання споживчого кредиту на поточні цілі позичальника, також договір іпотеки належної їй квартири на вкрай невигідних для неї умовах.

Отримані кошти позивач витратила на лікування, яке продовжило її життя. Більше двох років позивач щомісяця справно погашала кредит, однак у січні 2015 року курс гривні по відношенню до долара США перевищив суму в 24 гривні за 1 долар США, а її щомісячний платіж зріс більше ніж в три рази у порівнянні з початковим. Також протягом всього вказаного строку позивач мала витрачати кошти на підтримку свого здоров`я у боротьбі з невиліковною хворобою. Позивач зверталась до відповідача з проханням переглянути умови договору та зменшити суму виплат, однак ТОВ «Каса народної допомоги» відмовило їй. Тому з лютого 2015 року вона змушена була припинити погашення зазначеного кредиту через відсутність коштів.

Також обов`язковою умовою для отримання кредиту відповідач зазначив укладення між позивачем в якості «довірителя» та директором ТОВ «Каса народної допомоги» ОСОБА_2 в якості «повіреного», кабального по суті, договору доручення, за яким «повірений» має вчинити від імені «довірителя» продаж квартири АДРЕСА_1 . За цим договором правочин, вчинений «повіреним», створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки «довірителя», тобто позивача. За договором доручення продаж заставної квартири може бути здійснено за ціною, що становить 85% відсотків від оціночної вартості, а також «повірений» отримує винагороду в сумі 5% відсотків від оціночної вартості квартири.

Ще однією вкрай невигідною умовою є прийняття директором ТОВ «Каса народної допомоги» на зберігання, а фактично - відібрання у позивача наступних документів: договір купівлі-продажу квартири, що є предметом застави; технічний паспорт на зазначену квартиру; витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В результаті чого позивач була утиснена в своєму праві користування житлом, та позбавлена навіть можливості підтвердити належне їй право власності на вказану квартиру.

В квітні 2016 року представником позивача - адвокатом Багінським А.О. подано уточнену позовну заяву, в якій позивач просила: 1) визнати недійсним кредитний договір № 2901001/000-КФІВ/13 від 29 січня 2013 року; 2) застосувати наслідки недійсності правочину та визнати недійсним договір іпотеки від 29.01.2013 р. квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та договір доручення від 29 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; 3) зобов`язати повернути ОСОБА_1 документи, передані по акту прийому-передачі від 29.01.2013 р.

У вказаній заяві позивач уточнила підстави позовну та зазначила, що кредитний договір слід визнати недійсним з наступних підстав:

Відповідачем ТОВ «Каса народної допомоги» було порушено вимоги ч. 2 та 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ОСОБА_1 не було повідомлено перед укладенням договору орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг. Також кредитний договір не містить розміру сукупної вартості кредиту та детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг.

Зі змісту кредитного договору вбачається, що сукупну вартість кредиту (навіть орієнтовну) встановити неможливо, оскільки договором передбачено сплату кредиту та процентів за формулами зі змінними величинами, тобто застосування як до суми наданого кредиту (тіла кредиту), так і до суми процентів, що визначається до сплати щомісяця, коефіцієнта валютного ризику. Зокрема, визначено, що якщо відхилення поточного курсу іноземної валюти ( долара США) від базового курсу іноземної валюти складає більш ніж 0 (нуль) процента, всі розрахунки між сторонами здійснюються з урахуванням коефіцієнта валютного ризику, відповідно до наступних формул:

- за нарахованими процентами : СНВ (сплати) =НВ*Квр, де СНВ (сплати) - це сума нарахованих процентів до сплати позичальником з урахуванням валютного ризику; НВ - сума нарахованих процентів без урахування валютного ризику; Квр - це коефіцієнт валютного ризику станом на дату нарахування процентів за кредитом.

- за сплатою (поверненням) позичальником часткової суми кредиту. ЧСК (сплати) =

К* Квр, де ЧСК (сплати) - це часткова сума кредиту, яку повинен (бажає) сплатити позичальник відповідно до умов договору з урахуванням валютного ризику на відповідну дату; К - часткова сума кредиту, що сплачується на конкретну дату, без урахування валютного ризику; Квр - це коефіцієнт валютного ризику станом на дату здійснення часткової та/або повної сплати позичальником кредиту.

Аналогічна формула і за сплатою повної суми кредиту: ПСК(сплати) = К*Квр.

Таким чином, встановлення в умовах договору про повернення суми кредиту, що був наданий в національній валюті України - гривні, застосування коефіцієнта валютного ризику, який є змінною величиною та розраховується за допомогою формул, не передбачено жодним нормативним актом та прямо суперечить положенням ст. 1054, 1049 ЦК України, які визначають, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, кредит, тобто грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем.

Згідно з частиною 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Отже відповідно до частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 ЦК України, частини 1 та 5 статті 11, частин 2, 5 та 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитний договір № 2901001/000-КФІВ/13 є недійсним.

Враховуючи, що кредитний договір, на забезпечення якого було укладено договір іпотеки, є недійсним, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 548 ЦК України позивач просила також визнати недійсним договір іпотеки та договір доручення від 29 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що фактично є директором ТОВ «Каса народної допомоги».

ТОВ «Каса народної допомоги» 05 листопада 2015 року уклало договір купівлі продажу заставної № 2901001/000-КФІВ/ІЗ/КЗ із громадянкою ОСОБА_3 . Однак, згідно з актом прийому-передачі документів за договором купівлі-продажу заставної продавець ТОВ «Каса народної допомоги» не передало покупцю ОСОБА_3 жодних документів, що підтверджують отримані платежі та реєстр отриманих платежів за заставною. Вказана обставина дає підстави стверджувати про відсутність у ОСОБА_3 достатніх відомостей (а відповідно й підстав стверджувати про порушення зобов`язання) про надання кредиту громадянці ОСОБА_1 та його погашення, що має безпосереднє відношення до питання визначення суми боргу за основним зобов`язанням.

Ухвалою суду від 01.12.2020 року залучено до участі у справі в якості правонаступників померлої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що при укладенні кредитного договору були порушені права позивача, як споживача фінансових послуг, а саме ТОВ «Каса народної допомоги» приховала повну інформацію про сукупну вартість кредиту для здійснення нею свідомого вибору схеми кредитування і не зазначила реальний відсоток по кредиту, чим ввела її в оману щодо реальної процентної ставки, сукупної вартості кредиту, абсолютного значення подорожчання кредиту, інших складових частин істотної умови, і кінцевої суми кредиту; встановила дискримінаційні (несправедливі) стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки із застосуванням формули зі змінними величинами; встановила дискримінаційні (несправедливі) умови стосовно застосування коефіцієнта валютного ризику, поклавши всі валютні ризики на позичальника. Суд першої інстанції належної оцінки вказаним доводам позивача не надав.

Звертає увагу суду на постанову Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року у справі № 756/9820/15-ц, відповідачем у якій є ТОВ «Каса народної допомоги», про захист прав споживача та визнання договорів недійсними та на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі № 756/9820/15-ц, відповідно до якого, «суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що наявні підстави для визнання недійсним пункту 3 (підпункти 3.1-3.10) «валютний ризик» та підпунктів 4.1 та 4.5 пункту 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику у спірному кредитному договорі».

Отже, п. 3 (п.п. 3.1- 3.10) «валютний ризик» та п.п. 4.1 та 4.5 п. 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику кредитного договору №2901001/000-КФІВ/13 від 29.01.2013 є недійсними, а зміст укладеного договору суперечить вимогам закону, які є обов`язковими для даного виду договорів. Однак, суд першої інстанції вказаний висновок Верховного Суду не врахував, чим грубо порушив як відповідну норму процесуального законодавства.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги висновок економічної експертизи відносно кредитної заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Каса народної допомоги», проведеної Полтавським бюро судово-економічної експертизи та аудиту за заявою адвоката Багінського А.О., наявний в матеріалах справи.

Вказує, що станом на момент укладання кредитного договору реальна процентна ставка не відповідала дійсності, не було встановлено розміру та порядку сплати щомісячних платежів, не надано графіку погашення платежів, встановити розмір реальної сукупної вартості кредиту та розмір щомісячних платежів по кредитному договору №2901001/000-КФІВ/13 від 29.01.2013 неможливо (неможливо це встановити навіть без врахування валютного ризику, про який йдеться у кредитному договорі). Розмір заборгованості за кредитним договором №2901001/000-КФІВ/13 від 29.01.2013, яка вказана у вимозі ТОВ «Каса народної допомоги» від 28 жовтня 2015 року, не підтверджується. Розмір заборгованості за кредитним договором №2901001/000-КФІВ/13 від 29.01.2013, яка вказана у довідці ТОВ «Каса народної допомоги» від 05 листопада 2015 року, не підтверджується.

При цьому, оскільки не було графіку платежів, ОСОБА_1 щоразу перед тим, як сплачувати платежі по кредиту, зверталася до ТОВ «Каса народної допомоги» з метою з`ясування суми платежу, а ТОВ «Каса народної допомоги» кожного разу вказувала суму на 100 грн. меншу від належної до сплати, що підтверджує недобросовісність та умисел даного відповідача.

Посилається на те, що відповідно до ч.1 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України, ч.1 та 5 ст.11, ч.ч. 2, 5 та 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитний договір № 2901001/000-КФІВ/13 є недійсним.

Суд першої інстанції не навів жодних аргументів щодо доводів позивача про те, що норма про валютний ризик в оскаржуваному договорі кредиту створює постійні умови для зміни витрат позивача, крім відсоткової ставки.

Вказує, що враховуючи, що кредитний договір, на забезпечення якого було укладено договір іпотеки, є недійсним, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 548 ЦК України договір іпотеки також є недійсним. Суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсними договорів кредиту та іпотеки. Крім того, договір доручення від 29 січня 2013 року відповідно до вимог ч. 2 ст. 548 ЦК України, є недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Каса народної допомоги» Шатковська І.С., вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що позивач мала можливість або самостійно розрахувати розмір процентів та заборгованості за кредитом, оскільки в кредитному договорі детально і зрозуміло викладена методика такого розрахунку (розділи 3, 4 кредитного договору), або звернутися за консультацією до відповідача. Позивачпідтвердила свою згоду та обізнаність з умовами кредитного договору своєю фактичною поведінкою, направленою на його виконання,зокрема, шляхом здійснення платежів на погашення процентів за кредитом. Таким чином, припущення позивача про приховування відповідачем-1 будь-якої інформації про умови кредитного договору (в тому числі про кінцеву сукупну вартість кредиту) і не дотримання вимог ч. 2, ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними та надуманими.

Твердження апелянта про те, що кредитний договір не містить сукупної вартості кредиту та детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг і необізнаність апелянта із даними умовами відповідач - 1 розцінює виключно як пошук позивачем надуманих причин безкоштовного користування кредитними коштами та підстав для ухилення від виконання свідомо взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором та реалізації можливості визнання кредитного договору недійсним в судовому порядку.

Позивач, посилаючись на неврахування судом першої інстанції висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №756/9820/15-ц, цитує уривок тексту мотивувальної частини вищезгаданої постанови Верховного Суду, з якого слідує надана правова оцінка певному факту, встановленому на підставі наявних матеріалів при розгляді іншої справи, а не висновки щодо застосування відповідних норм права.

Твердження позивача про наявність у кредитному договорі дискримінаційних стосовно споживача правил зміни відсоткової ставки із застосування формули зі змінними величинами не відповідає дійсності, адже договором встановлена фіксована процентна ставка за користування кредитом у розмірі 30%, яка не змінювалась протягом дії кредитного договору. Висновок економічної експертизи був поданий у процесі судового розгляду. Під час судового розгляду позивачем не повідомлявся суд про проведення експертизи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України визнав за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Каса народної допомоги» було укладено кредитний договір № 2901001/000-КФІВ/13, за умовами якого позивачем від відповідача в якості кредиту було отримано 90 000 гривень на строк до 29 січня 2014 року, під 30% процентів річних.

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений 29.01.2013 року приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. за реєстровим № 739, згідно з умовами якого позивачем в іпотеку відповідачеві було передано квартиру АДРЕСА_1 , що належала позивачеві на праві власності.

За умовами договору іпотеки була видана заставна серії АА № 000245 від 14.03.2014 року.

29 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка є директором ТОВ «Каса народної допомоги» було укладено договір доручення, за умовами якого довіритель доручив повіреному (уповноваженій особі відповідача) та надав відповідні повноваження для здійснення продажу предмета іпотеки у разі невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, а також за умовами письмового повідомлення кредитором позичальника та повіреного про таке невиконання.

ТОВ «Каса народної допомоги» 05 листопада 2015 року уклало договір купівлі-продажу заставної № 2901001/000-КФІВ/13/КЗ із ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з наступного:

- Договір кредиту укладений з наміром створити реальні його наслідки, він виконаний одною стороною повністю (кредитор видав кредит), і частково виконаний позичальником (враховуючи часткове повернення кредиту як у визначенні договором строки, так і з їх порушенням). Договір укладено у письмовій формі, якої вимагає закон до даного виду договору. Підстави вважати даний договір нікчемним (тобто таким, недійсність якого прямо встановлена законом) відсутні.

- Позивач власним підписом в кредитному договорі двічі підтвердила повідомлення її фінансовою установою про умови надання кредиту та отримання іншої інформації по кредиту, в тому числі й інформації про сукупну вартість кредиту. У пункті 13.10 кредитного договору зазначено, що шляхом укладення та підписання позичальником цього договору, позичальник підтверджує факт письмового повідомлення про умови надання кредиту, а також про всі збори, проценти, тарифи, комісії; витрати, що пов`язані із валютним ризиком або інші елементи вартості кредиту за цим договором відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

- Позивач підтвердила свою згоду та обізнаність з умовами кредитного договору своєю фактичною поведінкою, направленою на його виконання, зокрема, шляхом здійснення платежів на погашення процентів за кредитом. Таким чином, припущення позивача про приховування відповідачем будь-якої інформації про умови кредитного договору (в тому числі про кінцеву сукупну вартість кредиту) є безпідставними.

- У кредитному договорі передбачені рівні для сторін умови щодо виникнення договірних ризиків, з визначенням фіксованої процентної ставки у розмірі 30% за користування кредитом, що свідчить про дотримання балансу договірних прав та обов`язків учасників правочину. В той же час, в кредитному договорі передбачена погоджувальна процедура зміни його положень відповідачем. Але при цьому, процентна ставка відповідачем не змінювалась.

- Укладеним кредитним договором між позивачем та відповідачем передбачено отримання кредиту у національній валюті. Відповідно до п. 1.8. кредитного договору усі платежі, що виникають в рамках цього договору здійснюються сторонами в національній валюті України у безготівковій та/або у готівковій формі. Національна валюта України є єдиним засобом платежу по цьому договору.

Між позивачем та відповідачем не укладалося кредитного договору у іноземній валюті, тому доводи позивача є безпідставними, оскільки чинним законодавством України не встановлено заборони передбачати у кредитних договорах у національній валюті положення про валютні ризики.

За наявності згоди між сторонами щодо включення до договору положень про валютні ризики, такі положення можуть міститися у кредитному договорі. Таким чином, твердження позивача про незаконність закріплення у кредитному договорі положень про валютні ризики не відповідає дійсності.

Кредитним договором передбачено, що валютні ризики в однаковій мірі покладаються на обидві сторони договору. Так, згідно п. 3.2. Кредитного договору фінансова установа приймає на себе валютний ризик ревальвації (подорожчання) національної валюти по відношенню до курсу іноземної валюти (долара США) на дату укладання цього договору, а позичальник, в свою чергу, приймає на себе валютний ризик девальвації (знецінення) національної валюти по відношенню до іноземної валюти (долара США).

Таким чином, саме по собі зростання курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, зазначене стосується обох сторін договору. А позичальник, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, міг передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти.

Позивач погодилась із такою умовою кредитування і підтвердила її справедливість (п. 1,7, 13.1 Кредитного договору) шляхом проставлення свого підпису на кредитному договорі.

- Позивач не могла не усвідомлювати наслідки застосування зазначених норм кредитного договору, оскільки впродовж 2014 року, як вона сама підтверджує у своїй первинній позовній заяві, здійснювала погашення процентів за користування кредитом, які з лютого 2014 року вже нараховувались з урахуванням коефіцієнту валютного ризику.

- Кредитний договір першопочатково був укладений строком на один рік і 14 березня 2014 року з ініціативи позичальника був продовжений ще на 12 місяців. Для цього були внесені зміни до кредитного договору, до договору іпотеки, а також була видана нова заставна. А у березні 2014 року у позивача вже були всі підстави розуміти динаміку зміни курсу іноземної валюти і відповідно прогнозувати свої витрати на майбутнє.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним спірного кредитного договору від 29 січня 2013 року, а отже і відсутність підстав для задоволення інших позовних вимог.

З висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі колегія суддів не погоджується, оскільки вони частково не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення договору) у договорі про надання споживчого кредиту, серед іншого, зазначається: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення можу бути змінено або визнано недійсним.

Пунктом 1 частини шостої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, порушення принципу добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, спричинення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдання шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Визначення окремих умов договору несправедливими відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є обов`язковою підставою для визнання договору недійсним у цілому.

Вирішуючи питання про визнання договору недійсним у цілому, суди повинні виходити зі змісту договору, його істотних умов, цілей, яких прагнули досягти сторони при укладенні цього договору, необхідності у зв`язку із цим зміни інших умов договору, а також зміни суті та змісту правовідносин сторін тощо.

Визнаючи договір недійсним у цілому з підстави несправедливості його окремих умов, суд має встановити, чи змінює визнання окремого пункту договору суть правовідносин сторін та істотних умов договору, оцінити інші умови договору в контексті наявності усіх складових щодо існуючих між сторонами правовідносин.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 397/580/15-ц, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Як вбачається зі змісту пункту 1.1 кредитного договору, укладеного між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_1 29 січня 2013 року, фінансова установа зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у національній валюті на загальну суму 90 000 грн. на поточні цілі позичальника, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути кредит фінансовій установі з урахуванням прийнятого сторонами валютного ризику, обумовленого цим договором.

Згідно з умовами п.1.2, п. 1.3 договору, кредит надається позичальнику строком з 29 січня 2013 року по 29 січня 2014 року. Позичальник сплачує фінансовій установі проценти за користування кредитом за фактичний час користування грошовими коштами з розрахунку 30% річних.

Разом із тим, надаючи кредит у національній валюті України - гривні та одночасно вказуючи про обумовлений цим договором валютний ризик, сторони у договорі не визначили грошовий еквівалент вказаних 90 000 грн. в іноземній валюті і не зафіксували, яка ж сума в доларах США відповідала сумі кредиту на час його видачі.

Отже сторони не визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті суми кредиту у 90 000 грн., проте внесли до договору наступні умови.

Пунктом 3.1 кредитного договору передбачено, що сторони домовились прийняти на себе валютний ризик шляхом уведення при розрахунках одна з одною в рамках цього договору коефіцієнта валютного ризику, на який здійснюється коригування нарахованих процентів та коригування сплати (повернення) суми (частки суми) кредиту.

Пунктом 3.2 визначено, що коефіцієнт валютного ризику - це відносний показник, за рахунок якого сторони домовилися приймати на себе відповідний валютний ризик відхилення у майбутньому курсу іноземної валюти (а саме долара США) відносно курсу іноземної валюти ( а саме - долара США) на дату укладання цього договору. За рахунок коефіцієнта валютного ризику фінансова установа бере на себе валютний ризик ревальвації національної валюти відносно іноземної валюти, а саме долара США. За рахунок коефіцієнта валютного ризику позичальник приймає на себе валютний ризик девальвації національної валюти по відношенню до іноземної валюти, саме - долара США.

Відповідно до пункту 3.3 договору коефіцієнт валютного ризику розраховується як співвідношення поточного курсу іноземної валюти до базового курсу іноземної валюти відповідно до формули: Квр = поточний курс іноземної валюти/ базовий курс іноземної валюти, де Квр - це коефіцієнт валютного ризику; поточний курс іноземної валюти - це офіційно встановлений Національним банком України курс гривні стосовно долара США на дату нарахування процентів та/або сплати кредиту з урахуванням решти умов цього пункту; базовий курс іноземної валюти - це офіційно встановлений НБУ курс гривні стосовно долара США на дату укладення цього договору, який пунктом 3.8 визначено як 7,993 грн за 1 долар США.

Пунктом 3.6 кредитного договору встановлено, що якщо відхилення поточного курсу іноземної валюти від базового курсу іноземної валюти складає більш ніж 0 ( нуль) проценти, всі розрахунки між сторонами здійснюються з урахуванням коефіцієнта валютного ризику відповідно до таких формул:

- за нарахованими процентами: СНВ (сплати) = НВ*Квр, де СНВ (сплати) - це сума нарахованих процентів до сплати позичальником з урахуванням валютного ризику; НВ - сума нарахованих процентів без урахування валютного ризику; Квр - це коефіцієнт валютного ризику станом на дату нарахування процентів за кредитом;

- за сплатою позичальником часткової суми кредиту: ЧСК (сплати) = К*Квр, де ЧСК (сплати) - це часткова сума кредиту, яку повинен (бажає) сплатити позичальник відповідно до умов договору з урахуванням валютного ризику на відповідну дату; К - часткова сума кредиту, що сплачується на конкретну дату, без урахування валютного ризику; Квр - це коефіцієнт валютного ризику станом на дату здійснення часткової та/або повної сплати позичальником кредиту.

Така ж формула застосовується і за сплатою повної суми кредиту: ПСК (сплати) = К*Квр.

Відповідно до підпункту 4.1 пункту 4 договору позичальник зобов`язується сплатити (погасити) заборгованість за кредитом в останній день строку користування кредитом. Позичальник здійснює погашення заборгованості за кредитом з урахуванням кофіцієнта валютного ризику відповідно до умов цього договору. Повне та/або часткове погашення кредиту здійснюється позичальником з урахуванням коефіцієнта валютного ризику відповідно до умов цього договору. Проценти за користування кредитом нараховуються з урахуванням коефіцієнта валютного ризику відповідно до умов цього договору.

Будь - якого графіка погашення заборгованості за кредитом сторони не визначали, проте встановили, що проценти за користування кредитними коштами сплачуються щомісячно.

Позивач посилалася на те, що вказані у договорі формули є для неї незрозумілими та вона самостійно не могла визначити дійсний розмір щомісячного платежу, який необхідно було внести на погашення процентів за користування кредитом.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення договору) забороняється у будь - який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем меншим за кегля шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за відсутності визначеного у кредитному договорі грошового еквіваленту отриманих позичальником 90 000 грн. в іноземній валюті, встановлення формул валютного ризику як для повернення кредиту, так і для сплати процентів за користування кредитом ускладнило прочитання споживачем та визначення сукупної вартості кредиту.

Доказів того, що споживачу до укладення кредитного договору була надана інша письмова інформація про сукупну вартість кредиту з відповідними прикладами розрахунків тощо, відповідачем не надано.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що розмір платежів по кредитному договору визначений не був, як і сукупна вартість кредиту, натомість договором визначено, що сума платежів по кредиту та процентах визначається щомісячно, з урахуванням збільшення (зменшення) курсу долара США до гривні, шляхом множення суми (частини) наданого кредиту та нарахованих процентів на коефіцієнт валютного ризику.

Виходячи зі змісту п.п. 3.1 - 3.6, п.4.1 кредитного договору, розмір усіх платежів за договором розраховується із застосуванням формули зі змінними величинами - шляхом множення на коефіцієнт валютного ризику, який визначатиметься у майбутньому, на день нарахування відповідного платежу. Відтак, визначення сукупної вартості кредиту, за наявності в умовах кредитного договору вищевказаних пунктів щодо застосування «валютного ризику» до кредиту, виданого у національній валюті, є неможливим.

Таким чином, встановлення в умовах договору про повернення суми кредиту, що був наданий в національній валюті України - гривні, без визначення в договорі грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, застосування коефіцієнта валютного ризику, який є змінною величиною та розраховується за допомогою формул, не передбачено жодним нормативним актом та прямо суперечить положенням ст. 1054, 1049 ЦК України, які визначають, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, кредит, тобто грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем.

Застосування коефіцієнта валютного ризику, який виникне у майбутньому, до тіла кредиту та до процентів, які будуть визначені, унеможливлює в даному випадку визначення сукупної вартості кредиту на момент укладення договору та прямо суперечить ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні підстави для визнання недійсним пункту 3 (підпункти 3.1-3.10) «валютний ризик» та підпунктів 4.1 та 4.5 пункту 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику у спірному кредитному договорі.

Заперечення представника відповідача про те, що розпис валютного ризику є простим та зрозумілим, суперечать тексту кредитного договору, з якого вбачається, що для визначення суми, яка підлягає сплаті на погашення заборгованості необхідно застосувати чотири формули, які вказані у п.п. 3.3 пункту 3 та ще одну формулу, яка міститься у п.п. 4.5 пункту 4 договору.

За вказаних обставин пункт 3 (п.п. 3.1 - 3.10) та п.п. 4.1 та п.п. 4.5 пункту 4 кредитного договору слід визнати недійсними, оскільки вони суперечать вимогам чинного законодавства.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі, що виникла з аналогічних правовідносин, відповідачем у якій було ТОВ «Каса народної допомоги», за № 756/9820/15-ц, «суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що за відсутності визначеного у кредитному договорі грошового еквіваленту отриманих позичальником 360 000 грн. в іноземній валюті, встановлення формул валютного ризику як для повернення кредиту, так і для сплати процентів за користування кредитом ускладнило прочитання споживачем та визначення сукупної вартості кредиту. … Таким чином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що наявні підстави для визнання недійсним пункту 3 (підпункти 3.1-3.10) «валютний ризик» та підпунктів 4.1 та 4.5 пункту 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику у спірному кредитному договорі.»

Заперечення представника відповідача ТОВ «Каса народної допомоги» про те, що висновки у вказаній постанові не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки була надана оцінка певному факту, а не щодо застосування норм права, - колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаній справі № 756/9820/15-ц постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року було частково задоволено позовні вимоги позичальника до ТОВ «Каса народної допомоги» та визнано недійсним пункт 3 (підпункти 3.1-3.10) «валютний ризик» та підпункти 4.1 та 4.5 пункту 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику кредитного договору, укладеного між ТОВ «Каса народної допомоги» та позичальником. Вказаною постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року постанова Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року була залишена без змін. При цьому, як вбачається зі змісту вказаних судових рішень, зміст пунктів кредитних договорів щодо встановлення «валютного ризику» для повернення кредиту, наданого в національній валюті, у справі № 756/9820/15-ц та у справі, що переглядається, є однаковими. Залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові зробив висновок щодо застосування у даних правовідносинах ст. 533 ЦК України, положень ч. 4 ст. 11, ч.ч. 2-5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, визнання недійсними окремих пунктів договору не зумовлює зміну інших положень договору, не змінює суть правовідносин сторін та істотних умов договору, а відтак, не призводить до визнання недійсним договору в цілому.

Споживач за умовами договору мала на меті отримання від відповідача грошові кошти у розмірі 90 000 грн., зобов`язалася повернути ці кошти у строк до 29 січня 2014 року (за умовами додаткової угоди від 14 березня 2014 року - до 29 січня 2015 року) та сплатити проценти за користування грошовими коштами у розмірі 30 % річних.

Такі умови є чіткими, зрозумілими та будь - яких підстав вважати їх дискримінаційними чи несправедливими немає.

Відповідно до п. 13.1. кредитного договору, укладаючи цей договір позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких фінансова установа здійснює кредитування фізичних осіб, загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту в фінансовій установі та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Укладаючи цей договір, позичальник підтверджує, що не знаходиться під впливом омани, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких для нього обставин.

В кінці тексту кредитного договору додатково підписом позивача підтверджується наступне: «Інформація, що зазначена ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мені надана в повному обсязі, будь-яких питань не виникає. Про умови кредитування повідомлений відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та примірник договору отримав».

Доводи позивача про те, що договором передбачено збільшення процентної ставки, суперечать тексту договору, оскільки таке збільшення договором не передбачене. Сплата процентів з урахуванням еквівалента іноземної валюти на день платежу не є збільшенням відсоткової ставки чи зміною такої ставки.

Доводи представника позивача про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним в ціломуз огляду на те, що інші умови кредитного договору також є несправедливими, оскільки реальна процентна ставка не відповідала дійсності ( що підтверджується висновком експертизи), що не було встановлено розміру та порядку сплати щомісячних платежів, не надано графіку погашення платежів, неможливо встановити розмір реальної сукупної вартості кредиту, - колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору.

Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Положеннями частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

З аналізу оспорюваного кредитного договору вбачається, що відповідачем в цілому було виконано приписи вищенаведених норм. Договір укладений за участю і згодою позичальника й, відповідно, не порушує жодного принципу договірних зобов`язань, не містить несправедливих умов, окрім тих пунктів, які підлягають визнанню недійсними.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Крім того, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, посилання представника позивача на наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору у повному обсязі є необґрунтованими, оскільки визначення окремих умов договору несправедливими відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є обов`язковою підставою для визнання договору недійсним у цілому.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 635/7784/16-ц, «твердження позичальника, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує його права, як споживача кредитних послуг, зокрема, і тому, що при укладанні кредитного договору банком не було надано повної орієнтовної вартості кредиту та у ньому відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, а також не надання банком окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача та графіку погашення заборгованості, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.»

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 29 березня 2021 року у справі № 583/1673/17, «ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки договір як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом, який визначає наслідки, що виникають у результаті вчинення недійсних правочинів. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Своєю правомірністю правочини відрізняються від правопорушень (деліктів) - вольових дій, що суперечать вимогам закону та тягнуть за собою правові наслідки, які сторони не бажали отримати. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.»

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту частини першої статті 638 та статті 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно із змістом укладеного сторонами кредитного договору від 29 січня 2013 року такі умови договором передбачено.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» станом на час укладення кредитного договору, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

При підписанні кредитного договору ОСОБА_1 погодилася з усіма умовами цього правочину і прийняла на себе зобов`язання щодо його виконання. В день підписання оспорюваного правочину позичальник отримала примірник кредитного договору, що дало їй додаткову можливість детально вивчити його умови.

З матеріалів справи встановлено, що не зважаючи на наявність в умовах кредитного договору значної кількості формул зі змінними величинами, застосування коефіцієнту валютного ризику, який унеможливлював визначення сукупної вартості кредиту, позивачем ОСОБА_1 такий кредит було отримано, та протягом певного періоду часу вона виконувала його, сплачуючи заборгованість за кредитом та проценти за користування ним, не скориставшись правом відкликання згоди на укладення кредитного договору, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 вказано, що «тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину».

Отже, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 29 грудня 2022 року у справі № 646/6944/16-ц про визнання кредитного договору недійсним, «суди дійшли переконання, що висновки експертів в сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи, не спростовують дійсності кредитного договору та можуть бути підставою лише для правильного обрахування суми заборгованості позичальника перед банком. Верховний Суд погодився з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки згадані висновки експертів з урахуванням фактичних обставин справи, що переглядається, не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, а можуть мати значення при вирішенні спору про стягнення заборгованості.»

Як вбачається з висновку судової економічної експертизи від 02 липня 2018 року, проведеної Полтавським бюро судово-економічної експертизи та аудиту, 23 березня 2018 р. до Полтавського бюро судово-економічної експертизи та аудиту надійшла заява адвоката Багінського А.О. про проведення судової економічної експертизи по цивільній справі №758/11837/15-ц відносно кредиторської заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Каса народної допомоги».

За результатами експертного дослідження зроблено наступні висновки, зокрема,:

- Реальна процентна ставка, заявлена в п.1.3 кредитного договору №2901001/000- КФІВ/13 від 29.01.2013 в розмірі 30,00 % річних із врахуванням коефіцієнту валютного ризику (п. п. 3 (п.п. 3.1- 3.10) та п.п. 4.1 та 4.5 п. 4 кредитного договору) не відповідає реальній процентній ставці.

Розрахункова реальна процентна ставка при нарахуванні та сплаті платежів по кредитному договору №2901001/000-КФІВ/13 від 29.01.2013 з врахуванням валютного ризику згідно довідки даних ТОВ «Каса народної допомоги» становить 56,43 %.

- Встановити розмір реальної сукупної вартості кредиту та розмір щомісячних платежів по кредитному договору №2901001/000-КФІВ/13 від 29.01.2013 без врахування коефіцієнтів валютного ризику не представляється можливим, так як умовами договору не встановлено, яким чином та в якому розмірі будуть погашатися щомісячні платежі, не наданий графік погашення платежів.

- На підставі наданих для дослідження матеріалів встановити розмір реальної сукупної вартості кредиту та розмір щомісячних платежів по кредитному договору №2901001/000- КФІВ/13 від 29.01.2013 із врахуванням коефіцієнту валютного ризику, про який йдеться у кредитному договорі у п. п. 3 (п.п. 3.1- 3.10) «валютний ризик» та п.п. 4.1 та 4.5 п. 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику кредитного договору, станом на день укладення кредитного договору, який носить змінний характер, при невизначеному порядку погашення кредиту та нарахованих відсотків станом на день укладення кредитного договору, не представляється можливим.

- Встановити розмір реальної сукупної вартості кредиту та розмір щомісячних платежів по кредитному договору №2901001/000-КФІВ/13 від 29.01.2013 без врахування валютного ризику про який йдеться у кредитному договорі у п. п. 3 (п.п. 3.1-3.10) «валютний ризик» та п.п. 4.1 та 4.5 п. 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику кредитного договору не представляється можливим, так як умовами договору не встановлено, яким чином та в якому розмірі будуть погашатися щомісячні платежі, не наданий графік погашення платежів.

- Розмір заборгованості за кредитним договором №2901001/000-КФІВ/13 від 29.01.2013, яка вказана у вимозі ТОВ «Каса народної допомоги» від 28 жовтня 2015 року, яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В., в сумі 248 152,05 грн., заборгованості за кредитом та 55 628,89 грн. заборгованості за процентами документально не підтверджується.

- Розрахунково встановлений розмір заборгованості позичальника ОСОБА_1 кредитним договором №2901001/000-КФІВ/13 від 29.01.2013 р. станом на 28.10.2015 року становить, зокрема. : без врахування коефіцієнта валютного ризику - 93 016,62 грн., з врахуванням коефіцієнта валютного ризику - 150 136,98 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що висновком судової економічної експертизи від 02 липня 2018 року, проведеної Полтавським бюро судово-економічної експертизи, підтверджується недійсність оспорюваного договору кредиту, колегія суддів відхиляє, оскільки в частині встановлення «валютного ризику» апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсними пунктів 3 (п.п. 3.1- 3.10) «валютний ризик» та п.п. 4.1 та 4.5 пункту 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику кредитного договору № 2901001/000-КФІВ/13 від 29 січня 2013 року. В іншій частині вказане експертне дослідження свідчить лише про можливі розбіжності щодо розміру кредитної заборгованості позичальника і не виступає правовою підставою для визнання недійсним кредитного договору та додаткової угоди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки експертного економічного дослідження не свідчать про недійсність кредитного договору в цілому, оскільки питання, які ставились експерту та відповіді останнього, мали б правове значення, якщо б предметом спору в даній справі було стягнення заборгованості за кредитним договором. Відтак, зазначений висновок не може бути правовою підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що договір слід визнати недійсним, оскільки навість без урахування «валютного ризику» неможливо встановити загальний розмір сукупної вартості кредиту та графік погашення кредиту, колегія суддів відхиляє, оскільки у разі неврахування умов договору щодо встановлення сплати кредиту та процентів з урахуванням «валютного ризику», пункти щодо якого підлягають визнанню недійсними, у решті істотні умови кредитного договору є чіткими та зрозумілими.

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, заборгованість за кредитом підлягає сплаті в останній день строку користування кредитом, тобто 29 січня 2014 року, а проценти підлягають нарахуванню та сплаті щомісячно, з 1 по 20 число кожного місяця.

Пунктом 4.1 договору визначено, що позичальник має право здійснювати повне та/або часткове погашення кредиту.

Пунктом 4.8 кредитного договору визначено порядок нарахування процентів : проценти за користування кредитом нараховуються виходячи із розміру процентної ставки, встановленої у п. 1.3 цього договору та фактичної кількості днів користування кредитом, на непогашену суму кредиту ( залишок заборгованості за кредитом), починаючи з дня видачі кредиту до дати його повернення. При обрахунку процентів за користування кредитом за кількість днів у році приймається 360.

Відповідно до п. 4.12 проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно в останній робочий день поточного місяця за період з першого по останнє число поточного місяця. В останній день дії договору проценти нараховуються на строк фактичного користування грошовими коштами.

14 березня 2014 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1, якою сторони вирішили продовжити строк дії кредитного договору на 12 місяців для чого внести зміни до п.1.2 кредитного договору про те, що кредит надається до 29 січня 2015 року ( а.с. 18, т. 1).

Отже позивач, як на момент укладення кредитного договору, так і на момент укладення додаткової угоди, не заявляла додаткових зауважень щодо умов договору кредиту та надалі частково виконувала його.

Лише після завершення строку кредитування, яким є 29 січня 2015 року, маючи значну заборгованість за тілом кредиту та процентами ( виходячи з вищевказаного висновку експертизи, навіть без врахування коефіцієнта валютного ризику заборгованість станом на 28 жовтня 2015 року становила 93 016, 62 грн., з яких: 74 264,77 грн. - заборгованість за кредитом; 18 751,85 грн. - заборгованість за процентами), у жовтні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що правочин було вчинено нею під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах ( ст. 233 ЦК України), в подальшому змінивши підстави позову.

Враховуючи, що оспорюваний позичальником кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали потрібний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення спірного договору позичальник не заявляла додаткових вимог щодо надання додаткової інформації щодо умов договору та у подальшому виконувала їх; зміст кредитного договору містить необхідну інформацію про умови кредитування, процентну ставку, відповідно до положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину, підстави для визнання недійсним кредитного договору в цілому - відсутні, оскільки під час розгляду справи позивачем не надано доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому.

Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки від 29 січня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Каса народної допомоги», та договору доручення від 29 січня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивач просила задовольнити вказані вимоги з підстав застосування наслідків недійсності кредитного договору, та зобов`язати відповідача повернути позивачу документи, передані нею по акту прийому-передачі від 29.01.2013 року, не визначаючи самостійних підстав для визнання недійсними договору іпотеки та договору доручення.

Враховуючи те, що договір іпотеки носить похідний характер й виступає способом забезпечення вимог за кредитним договором, то, оскільки відсутні підстави визнавати оскаржуваний кредитний договір недійсним у цілому, немає підстав для визнання недійсним договору іпотеки.

Отже, підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому колегією суддів не встановлено, тому не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки та договору доручення від 29 січня 2013 року, зобов`язання повернути позивачу документи, передані нею по акту прийому-передачі від 29.01.2013 року.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсними пунктів 3 (п.п. 3.1- 3.10) «валютний ризик» та п.п. 4.1 та 4.5 пункту 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику кредитного договору № 2901001/000-КФІВ/13 від 29 січня 2013 року, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що при зверненні до суду з даним позовом та апеляційною скаргою позивач сплачувала судовий збір, і апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо однієї немайнової вимоги, то судові витрати позивача підлягають відшкодуванню пропорційно задоволеним позовним вимогам ( 487 грн. 20 коп. - судовий збір за подання позовної заяви та 730,80 грн. - за подання апеляційної скарги) , на суму 1218 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року - скасувати та прийняти постанову :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати недійсними пункт 3 (п.п. 3.1- 3.10) «валютний ризик» та п.п. 4.1 та 4.5 пункту 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику кредитного договору № 2901001/000-КФІВ/13 від 29 січня 2013 року, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» та ОСОБА_1 .

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1218 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Немировська О.В.