справа № 369/4575/22 головуючий у суді І інстанції Дубас Т.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 2023 року та на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2023 року у справі за позовом керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Державне підприємство «Київська лісова науково-дослідна станція», про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом скасування наказу, рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації та просив усунути перешкоди у здійсненні Київською ОДА права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером :03:006:5067 площею 0,1050 га, яка розташована на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на даний час - Бучанського району Київської області), шляхом визнання недійсним наказу Головного управління Держземагенства у Київській області № КИ/:03:006/00012400 від 16 січня 2014 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва ОСОБА_1 на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 0,1050 га (кадастровий номер :03:006:5067) для ведення садівництва із земель сільськогосподарського призначення, розташовану на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на даний час Бучанського району Київської області); усунути перешкоди у здійсненні Київською ОДА права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду площею 0,1050 га, яка розташована на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на даний час Бучанського району Київської області), шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 травня 2018 року за індексним номером 41296450 з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:5067 площею 0,1050 га для індивідуального садівництва, розташовану на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на даний час Бучанського району Київської області); усунути перешкоди у здійсненні Київською ОДА права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером :03:006:5067, шляхом її повернення на користь держави в особі Київської ОДА з незаконного володіння ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом ГУ Держземагенства у Київській області № КИ/:03:006/00012400 від 16 січня 2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва ОСОБА_1 на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та передано їй у власність земельну ділянку загальною площею 0,105 га з кадастровим номером :03:006:5067, для ведення індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.Державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київського області Євко В.В. прийнято рішення від 17 березня 2014 року № 11669100 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку (номер об`єкта нерухомого майна 24). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1687 від 25 квітня 2014 року ОСОБА_1 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:5067 на користь ОСОБА_3 . На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2428 від 24 грудня 2014 року ОСОБА_3 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:5067 на користь ОСОБА_4 , яка на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1169 від 04 травня 2016 року в свою чергу відчужила спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_5 . В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1921 від 25 травня 2018 року ОСОБА_5 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:5067 на користь ОСОБА_2 . Відповідно до рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куксової М.С. від 25 травня 2018 року № 41296450 за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на спірну земельну ділянку (номер запису про право власності: 26332500, дата державної реєстрації: 25.05.2018 року). Прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка розташована на землях лісогосподарського призначення в кварталі 53, виділ 14 за планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003 року Першотравневого лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», а за планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003 року лісництва - в кварталі 53 виділ 16, тому, на думку прокурора, володіння та користування відповідачем ОСОБА_2 вказаною земельною ділянкою є неправомірним. Рішення про погодження зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, про вилучення її із державної власності та передачу у приватну власність не приймалось. З урахуванням того, що спірна земельна ділянка є особливо цінною, то вона відноситься до земель з обмеженим оборотом і набуття громадянами та юридичними особами прав на неї є неможливим. Цивільний оборот земельних ділянок лісогосподарського призначення є і був обмежений законодавчо з огляду, зокрема, на приписи ЗК України та ЛК України. А тому, спірна земельна ділянка надалі перебуває в державній власності і повноваженнями розпоряджатися нею, вилучати її чи надавати в постійне користування з 27 травня 2021 року наділена Київська ОДА. Як зазначає прокурор, зайняття відповідачем ОСОБА_2 земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням вимог чинного законодавства необхідно розглядати як негаторний позов, оскільки відповідне зайняття не пов`язане з позбавленням держави володіння нею.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 2023 року у задоволенні позову Бучанської окружної прокуратури Київської області відмовлено.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2023 року стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 34 460 грн.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської міської прокуратури просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги перший заступник керівника Київської міської прокуратури зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не надав оцінку незаконності відведення земельної ділянки з кадастровим номером :03:006:5067, яка знаходиться в межах Горенської сільської ради, у приватну власність фізичної особи за рахунок земель лісогосподарського призначення. Обґрунтовуючи обраний спосіб захисту порушених прав держави (усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення), прокурор виходив з положень ч. 1 ст. 15, ст. ст. 16. 328, 330, 373, 387, 391, 658 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України. Власник нерухомою майна не втрачає права володіння ним навіть тоді, коли таке майно протиправно або на підставі відповідного титулу використовує інша особа. Під час розгляду даної справи, судом першої інстанції встановлено та підтверджено відповідними доказами, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» та уповноваженим державним органом жодних рішень про їх вилучення з постійного користування і зміну цільового призначення не приймалось. З урахуванням вищевикладеного, зайняття спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення з порушенням норм ЗК України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року (справа № 359/3373/16-ц) вказала, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 653/1096/16-ц). Тобто, критерієм розмежування між негаторним і віндикадійним позовами є доведення неможливості виникнення у громадянина або юридичної особи права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення. Фактичні обставини справи підтверджені належними доказами, безумовно вказують на неможливість виникнення у відповідача права приватної власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення, оскільки вона відноситься до земель лісогосподарського призначення, що перебуває у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства. Крім того, спірна земельна ділянки не являє собою замкнену земельну лісову ділянку до 5 га у складі угідь, селянських, фермерських та інших господарств, а також самозалісненою чи створеною шляхом лісорозведення, здійсненого громадянами чи приватними юридичними особами, а саме з цими ознаками законодавець пов`язує можливість набуття таких земельних ділянок у приватну власність відповідно до ст. 56 ЗК України та ст. 12 ЛК України. З огляду на викладене, порушене право держави має бути захищено у спосіб, визначений ст. 391 ЦК України та ч. 2 ст. 152 ЗК України шляхом пред`явлення позову про повернення земельної ділянки, а не шляхом її витребування на підставі ст. 387, 388 ЦК України, як про це вказав суд першої інстанції. Така позиція не тільки не суперечить, а і узгоджується із постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц. Однак, незважаючи на зазначене, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов до помилкових висновків про те, що у спірних правовідносинах належним способом захисту інтересів держави є заявлення саме віндикаційного позову.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської міської прокуратури просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги перший заступник керівника Київської міської прокуратури вказує про те, що стягуючи з прокуратури 34 460 грн. витрат на професійну правничу допомогу, судом першої інстанції у порушення ст. 89, ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України не надано належної правової оцінки поданим доказам на підтвердження наданих адвокатом послуг та чи є заявлені до відшкодування витрати співмірними з обсягом та змістом таких послуг (виконаних робіт). Вказує, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), а також із часом, нібито витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) і обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Представником відповідача адвокатом Дяченко І.В. не доведено належним чином розумності, реальності та співмірності розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, які були заявлені. Крім цього, помилковими є також і доводи з приводу того, що витрати на правову допомогу повинні бути покладені саме на Київську обласну прокуратуру, а не позивача у справі - Київську обласну державну адміністрацію, як особу, в інтересах якої прокурор звертається із позовом. Обґрунтовуючи наявність правових підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Дячемко І.В. послався на постанову Великої Падати Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 923/199/21. При цьому, судом не враховано, що у даній постанові мова йде про можливість стягнення з прокурора витрат зі сплати судового збору, а не на професійну правничу допомогу. Наведене, у свою чергу, вказує на те, що відповідні висновки Великої Палати Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 923/199/21, які покладено в основу заяви представника ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення, не є релевантними до спірних правовідносин. Крім того, прокурор зазначає, що неправильне вирішення судом питання розподілу судових витрат щодо стягнення з органу прокуратури витрат на правничу допомогу може призвести до не раціонального використання бюджетних коштів, виділених органам прокуратури для сплати судових витрат. При цьому, слід врахувати, що судовий збір у справі сплачено саме Київською обласною прокуратурою.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_2 вказує про те, що у даній справі держава в особі Київської ОДА, вважаючи себе власником спірної земельної ділянки, має право витребувати своє майном від особи, яка, на її думку, незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. Наведене свідчить про необґрунтованість та безпідставність доводів апелянта щодо титульного володіння держави землями лісогосподарського призначення та неможливості їх перебування у приватній власності, які не можуть прийматись до уваги судом апеляційної інстанції з підстав їх недоведеності та невідповідності фактичним обставинам справи і вимогам закону. Висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи, а тому оскаржуване рішення відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, відповідно, підстави для його скасування відсутні. Вирішуючи вимоги негаторного позову про повернення на користь держави в особі Київської ОДА з незаконного володіння ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що за останнім зареєстровано право приватної власності на цю земельну ділянку. Вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку ст. 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Відтак, заявлені вимоги про усунення перешкоди у здійсненні Київською ОДА права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою є не ефективним способом захисту права держави у цій справі. З огляду на наведене, доводи апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права в аспекті обрання прокурором не ефективного способу захисту порушеного права держави, є безпідставними та необґрунтованими. Судом першої інстанції встановлено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_2 . Тобто, ОСОБА_2 є останнім набувачем спірного нерухомого майна. Питання ефективності способу захисту права власності з метою повернення незаконно відчужених земельних ділянок лісогосподарського призначення було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, яка в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку ст. 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Оскільки у справі, що переглядається, прокурором пред`явлено негаторний позов про зобов`язання ОСОБА_2 повернути спірну земельну ділянку, а не віндикаційний позов про витребування земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відмову у задоволенні позовної заяви у зв`язку із обранням прокурором неефективного способу захисту прав держави у спірних правовідносинах. Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки апелянтом доказів, яким було надано належну оцінку, і не спростовують висновків суду першої інстанції, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції. Щодо додаткового рішення, відповідач вказує зокрема, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19). Велика Палата Верховного Суду у пункті 128 своєї постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України. Наведені правової позиції Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду свідчать про те, що час, який було витрачено адвокатом у пій справі, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару згідно з умовами Договору № 01-11/08-21, сторонами якого було узгоджено фіксований розмір витрат на професійну правничу допомогу. Також, ОСОБА_2 вважає, що є необґрунтованими та не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що представником відповідача не вказано вартості кожної наданої послуги та виконаної роботи, оскільки цивільне процесуальне законодавство не містить вимог законодавця зазначати в детальному описі робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом відомості щодо вартості кожної наданої послуги та виконаної роботи. ОСОБА_2 вказує, що ним і представником доведено реальність витрат на професійну правничу допомогу, дійсна необхідність яких вбачається з загальної ситуації, в якій він опинився та був вимушений вчиняти заходи щодо свого захисту в судовому порядку. Наявні в матеріалах справи докази з деталізацією наданих послуг свідчать про фактичне та реальне надання послуг визначених Договором № 01-11/08-21 та повної сплати ОСОБА_2 вартості послуг з наданої йому професійної правничої допомоги, пов`язаної з розглядом справи у суді першої інстанції. Понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції є обґрунтованими, реальними, співрозмірними зі складністю справи, часом витраченим на надання правничої допомоги, наданим обсягом правничої допомоги, кількістю опрацьованих адвокатом документів та підготовлених процесуальних документів, відповідають критерію розумності їхнього розміру та значенню справи для ОСОБА_6 . При цьому, як під час розгляду справи судом першої інстанції заяви про ухвалення у справі додаткового рішення, так і в апеляційній скарзі прокурором не обґрунтовано в чому саме полягає неспівмірність заявлених до відшкодування витрат. Доводи прокурора та апелянта про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат не підтверджені жодним доказом. Тобто, є нічим іншим, як припущеннями.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що наказом Головного управління Держземагенства у Київській області № КИ/:03:006/00012400 від 16 січня 2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», зокрема затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва ОСОБА_1 на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та передано їй у власність земельну ділянку загальною площею 0,105 га з кадастровим номером :03:006:5067, для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

17 березня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Євко В.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 11669100, яким внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 4997884 про право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:5067.

25 квітня 2014 року між ОСОБА_1 , від імені якої діяла - ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1687.

24 грудня 2014 року між ОСОБА_3 , від імені якого діяв - ОСОБА_8 , та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., зареєстрований в реєстрі за № 2428, за умовами якого ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:5067.

В подальшому, 04 травня 2016 року між ОСОБА_4 , від імені якої діяв - ОСОБА_8 , та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., зареєстрований в реєстрі за № 1169, за умовами якого ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_4 спірну земельну ділянку.

Право приватної власності відповідача ОСОБА_2 на вказану спірну земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується наявною в матеріалах справи Інформаційною довідкою № 299705199 від 15 лютого 2022 року. Підставою для державної реєстрації зазначено договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 25 травня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., зареєстрований в реєстрі за № 1921, за умовами якого ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:5067, площею 0,105 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Горенська, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва..

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором під час звернення до суду обрано неналежний спосіб захисту, що є окремою достатньою підставою до відмови в задоволенні позову.

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За змістом ст. 15 та ст. 16 ЦК України, особа чиї майнові права та інтереси порушені має право на їх захист та на звернення за цим захистом до суду.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права та інтересу є підставою для звернення особи до суду за їх захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що зазвичай суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5, 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц).

При цьому, зазвичай належний і ефективний спосіб захисту - саме той, який спрямований на саме ті правові наслідки, які захищають право.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 69) при виборі позивачем способу захисту слід виходити з того, що обраний спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.

Звертаючись до суду з позовом, керівник Бучанської окружної прокуратури, який діє в інтересах Київської ОДА, зокрема просив усунути перешкоди у здійсненні Київською ОДА права розпорядження та користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:006:5067, площею 0,1050 га, шляхом її повернення на користь держави в особі Київської ОДА із незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 .

Підставами зазначеного позову є факт перебування спірної земельної ділянки в державній власності та володінні держави, оскільки вона є земельною ділянкою з обмеженим оборотом, враховуючи її лісогосподарське призначення, а тому набуття спочатку відповідачем ОСОБА_1 , а згодом відповідачем ОСОБА_2 прав на неї неможливе в силу вимог ЗК України та ЛК України. Крім того, неправомірний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відповідача ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку чинить перешкоди державі в особі Київської ОДА в реалізації її прав на вільне користування, володіння та розпорядження земельною ділянкою.

Правовою підставою позову прокурор зазначає ст. 391 ЦК України та ст. 152 ЗК України, положення яких передбачають, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном - спірною земельною ділянкою.

Проаналізувавши предмет та підстави позову, слід зазначити наступне.

В позадоговірних відносинах, які мають місце в даній справі, особа чиї права та інтереси порушені має право захистити їх, зокрема, шляхом подання віндикаційного або негаторного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

У своїй постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункт 114) Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Водночас, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Критерії для розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлені в пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Так, в даній постанові Велика Палата Верховного Суду частково відступила від своїх попередніх висновків (шляхом їх уточнення) та висловила правову позицію, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є: відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Слід розмежовувати і не надавати однакового юридичного значення двом презумпціям, які для третіх осіб створює запис у реєстрі, а саме презумпції наявності права власності (в тому числі права володіння як складової права власності) цієї особи і презумпції фактичного володіння.

Зокрема, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), однак не набуває право володіння на відповідне майно, так як воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

З огляду на це, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна (пункти 64, 65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

У п. 66 постанови від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1050 га з кадастровим номером :03:006:5067 (яка думку прокурора перебуває у власності держави в особі Київської ОДА) зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 травня 2018 року. Таким чином, судом встановлено, що на даний час відповідач ОСОБА_2 є останнім набувачем спірної земельної ділянки.

Пред`являючи даний негаторний позов, прокурор посилається на те, що спірна земельна ділянка є ділянкою лісогосподарського призначення, цивільний оборот яких є і був обмежений законодавчо, з огляду на положення ЗК України та ЛК України.

В той же час, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 висловила правову позицію, що набуття права громадянами та юридичними особами на землі з обмеженим оборотом всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом.

Натомість при розгляді справ предметом яких були земельні ділянки лісового фонду, Велика Палата Верховного Суду притримувалася позиції, що захист права власності держави чи відповідної територіальної громади повинен здійснюватися шляхом подання віндикаційного позову, а не негаторного. Вказане підтверджується постановами Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

В постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в поряду ст. 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (пункт 56).

З огляду на зазначене, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що належним способом захисту порушених прав держави є звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якими воно зареєстроване на праві власності

Разом із цим, керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської ОДА звернувся до суду з негаторним позовом, що не відповідає належному способу захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155) та від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46)).

З огляду на зазначене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки прокурором в даній справі обрано неналежний спосіб захисту прав позивача, позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції, враховуючи складність справи, виконані роботи та беручи до уваги принципи співмірності, розумності судових витрат, дійшов висновку про необхідність стягнення з Київської обласної прокуратури на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 34 460 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням (частина перша статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Аналогічні положення викладені в частинах першій, другій статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року) (далі - Правила адвокатської етики).

Відповідно до частини третьої статті 28 Правил адвокатської етики розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю.

З огляду на викладене Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2023 року по справі №824/3/23 зауважує, що правовідносини щодо домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах яких розглядаються питання щодо зобов`язання про сплату та строки сплати.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом і клієнтом з питань визначення розміру гонорару чи його зменшення можливо лише за умови обґрунтованості та наявності доказів підтвердження невідповідності витрат фактично наданим послугам (постанови Верховного Суд від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17, провадження № 61-11991св20).

Цивільним процесуальним законом визначено критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу у справі.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, пункт 268; від 28 липня 1999 року у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, пункт 30).

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру понесених відповідачем ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, до заяви про ухвалення додаткового рішення додано, зокрема: належним чином засвідчену копію договору про надання правничої (правової) допомоги №01-11/08-21, укладеного 11 серпня 2022 року між адвокатським об`єднанням «РЕФ ПАРТНЕРС» та ОСОБА_2 , згідно пункту 3.1. якого вартість послуг Адвокатського об`єднання за надану Відповідачу-3 правничу допомогу за цим Договором становить фіксований розмір, який складає 34 460 грн.

Як вбачається з рахунку-фактури за №01-24/08-22 від 24 серпня 2022 року, ОСОБА_2 має бути сплачено кошти у розмірі 34 460 грн.

Згідно виписки ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» від 15 травня 2023 року по особовому рахунку адвокатського об`єднання вбачається факт повної оплати 05 вересня 2022 року ОСОБА_2 вартості надання правової допомоги в розмірі 34 460 грн. згідно Договору № 01-11/08-21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22, викладено висновок, що: «Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат».

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Оскільки у договорі про надання правової допомоги, укладеним між адвокатським об`єднанням «РЕФ ПАРТНЕРС» та ОСОБА_2 встановлено фіксований розмір вартості правової допомоги, а саме у розмірі 34 460 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав до їх стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 .

Апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи прокурора про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), а також із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) і обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, з наступних підстав.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомог (пункти 130-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21).

У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Наведені правової позиції Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду свідчать про те, що час, який було витрачено адвокатом у цій справі, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару згідно з умовами Договору № 01-11/08-21, сторонами якого було узгоджено фіксований розмір витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, наявні в матеріалах справи докази з деталізацією наданих послуг свідчать про фактичне та реальне падання послуг визначених Договором № 01-11/08-21 та повної сплати відповідачем вартості послуг з наданої йому професійної правничої допомоги, пов`язаної з розглядом справи у суді першої інстанції. Понесені ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції є обґрунтованими, реальними, співмірними зі складністю справи, наданим обсягом правничої допомоги, відповідають критерію розумності їхнього розміру та значенню справи для ОСОБА_2 , оскільки у випадку задоволення позовної заяви в повному обсязі відповідач втратив би право на належну йому спірну земельну ділянку, а також був би зобов`язаний компенсувати Київській обласній прокуратурі сплачений нею судовий збір.

В апеляційній скарзі прокурор також вказує про те, що помилковими є також і доводи з приводу того, що витрати на правову допомогу повинні бути покладені саме на Київську обласну прокуратуру, а не позивача у справі - Київську обласну державну адміністрацію, як особу, в інтересах якої прокурор звертався із позовом.

Разом з тим, такі доводи прокурора є необґрунтованими та не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги з наступних підстав.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 жовтня 2022 року у справі №923/199/21 вказала на те, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених відповідним процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом, він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду.

Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду в зазначеній вище постанові відступила від висновків, викладених, зокрема, в постановах Верховного Суду у справах №908/799/17 та №908/2005/19 стосовно застосування норм щодо розподілу судових витрат у справах за позовами прокурора в інтересах держави.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 жовтня 2022 року у справі №923/199/21 зазначила, що у вирішенні питання щодо розподілу судових витрат за наслідками розгляду справ, провадження в яких відкрито за позовом прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позиція цього органу щодо заявленого прокурором позову не є вирішальним критерієм, оскільки прокурор бере участь у розподілі судових витрат на рівні з іншими учасниками справи.

Наведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду дають підстави стверджувати, що у справі №369/4575/22 саме на прокурора мають бути покладені витрати ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав до стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення додаткового рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 2023 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 30 жовтня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.