Справа № 761/9585/23
Провадження № 2/761/6437/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі:

представника позивача: ОСОБА_7,

представника відповідача: Холодної Н.С. ,

представника третьої особи: Ольховської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування, -

В С Т А Н О В И В:

21 березня 2023 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право користування житловою кімнатою площею 25,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги позову обгрунтовані тим, що ОСОБА_2 з 1997 року по день звернення до суду з позовом проживає за адресою: АДРЕСА_1 , несе витрати по її утриманню. На позивача відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 за яким позивач сплачує кошти за житлово-комунальні послуги. Позивач та його син мають зареєстроване місце проживання у вказаній квартирі.

У квартиру позивач був вселений на підставі ордеру та договору оренди (найму) житлового приміщення. Вказані документи були втрачені позивачем.

Позивач зазначає, що оскільки відповідач стверджує що ордер на вселення не видавався, позивач позбавлений можливості отримати копію ордера на вселення у квартиру, тому для захисту порушеного права звернувся до суду з цим позовом.

В судовому засіданні, яке відбулось 01.06.2023 року до матеріалів справи було приєднано відзив відповідача на заявлені вимоги в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Представник зазначає, що позивач не надав суду жодного документу, який є підставою для проживання в спірному житловому приміщенні. Також стороною позивача не надано доказів що Шевченківська районна в м.Києві державна адміністрація порушила охоронювані законом права та інтереси позивача.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Крім того, представник зауважила, що відповідач будь-яких прав чи інтересів позивача не пошив, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Представник третьої особи в судовому засіданні просила прийняти рішення в якомога найкращих інтересах дитини.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши в сукупності надані суду докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, вислухавши сторони, свідків, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживають в квартирі АДРЕСА_1 та займають кімнату площею 25,6 кв.м.

Як зазначив позивач ОСОБА_2 , він проживає у вказаній квартирі з 1997 року. Однак суду не були надані копії документів на підставі яких він був вселений у вказану кімнату.

На підтвердження правомірності проживання у кімнаті позивач надав суду копію Договору №38 оренди (найму) житлового приміщення Житлового управління «Південне» дочірнього підприємства «Екос» укладеного 26.08.2011 року між дочірнім підприємством «Екос» (далі - Орендодавець) та ДП «Інфо-Мережа» (далі - Орендар») за умовами якого в квартирі АДРЕСА_1 мав проживати ОСОБА_2 в період з 01.07.2011 року по 31.12.2011 року.

Позивач не надав суду доказів щодо укладення наступних договорів чи продовження зазначеного договору.

В той же час, ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 03.09.2013 року, ОСОБА_3 зареєстрований у вказаній квартирі з 01.03.2018 року.

ОСОБА_2 сплачує за житлово-комунальні послуги, які надаються в квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями квитанцій.

При зверненні до суду з позовом позивач зазначав, що оскільки відповідач стверджує що ордер на вселення не видавався, позивач позбавлений можливості отримати копію ордера на вселення у квартиру, тому для захисту порушеного права звернувся до суду з цим позовом.

Однак представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що відповідач не має будь яких претензій на даний час щодо проживання позивачів у квартирі АДРЕСА_1 , його права на даний час не порушені.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили факт проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 з кінця 90-х років.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК - УРСР) передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Право на житло, зокрема право користування житлом, підпадає під сферу охорони ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Тому закріплені зазначеними статтями умови втручання у це право підлягають застосуванню національними судами при вирішенні спорів про позбавлення права користування житлом та виселення.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідач не звертався до суду з будь-якими вимогами, які стосуються права проживання позивачів у квартирі АДРЕСА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 27 жовтня 2023 року

Суддя: Н.Г. Притула