справа № 359/9387/17 головуючий у суді І інстанції Борець Є.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, пені та суми інфляції за час прострочення, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 05 травня 2013 року в розмірі 8 600 549 грн. 09 коп., а саме: 5 168 177 грн. - основного боргу; 172 461 грн. 35 коп. - трьох відсотків річних; 852 749 грн. 17 коп. - інфляційних втрат; 873 558 грн. 17 коп. - процентів та 1 533 603 грн. 40 коп. - пені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 травня 2013 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 200 000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів до 10 жовтня 2016 року. На той час відповідачі перебували у шлюбі, а грошові кошти позичались для будівництва їх котеджу в с. Чубинське Бориспільського району Київської області. Ці обставини свідчать про те, що договір позики був укладений в інтересах сім`ї. Однак, 02 грудня 2014 року відповідачі розірвали шлюб та в обумовлений строк не повернули позику. Тому, у них станом на 20 листопада 2017 року виник борг по поверненню позики в розмірі 5 168 177 грн., борг по сплаті процентів за користування позикою в розмірі 873 558 грн. 17 коп., борг по сплаті трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 172 461 гривні 35 копійок, борг по сплаті суми інфляції за час прострочення в розмірі 852 749 грн. 17 коп. та пеня в розмірі 1 533 603 грн. 40 коп. Загальний розмір боргу за договором позики становить 8 600 549 грн. 09 коп. Відповідачі ухиляються від добровільного погашення цього боргу, а, відтак, позивач змушений звернутися до суду з позовом з метою захисту свого порушеного цивільного права та інтересу.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 6 323 558 грн. 17 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що 05 травня 2013 року між громадянином Російської Федерації ОСОБА_3 та громадянином України ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу-1 грошові кошти в сумі 200 000 (двісті тисяч) доларів США для будівництва котеджу в селі Чубинському Бориспільського району Київської області, а відповідач-1 зобов`язався повернути позивачу зазначену суму позики в строк до 10 жовтня 2016 року, про що відповідач -1 власноручно склав розписку. 08 жовтня 2016 року на виконання умов договору позики, ОСОБА_1 повернув позику в сумі 200 000 доларів США, про що свідчить розписка складена власноручно позикодавцем ОСОБА_3 - позивачем по даній справі. За вищезазначених умов відповідач виконав своє зобов`язання по договору позики від 05 травня 2013 року в повному обсязі та у відповідності до ст. 1049 ЦК України. Позивач при отриманні коштів, власноручно написав та передав відповідачу-1 розписку від 08 жовтня 2016 року про отримання від нього позики згідно розписки від 05 травня 2013 року, однак, не повернув відповідачу-1 розписку від 05 травня 2013 року. 24 листопада 2017 року, скориставшись відсутністю відповідача-1 в Україні, ОСОБА_3 подав позов про стягнення вже поверненої позики, зазначивши, що місцем проживання відповідача -1 є АДРЕСА_1 . При цьому, на момент подання позову відповідач вже декілька років проживав у Словацькій Республіці, про що було відомо позивачу. Бориспільський міськрайонний суд Київської області розглянув справу без відома та участі відповідача-1, який за об`єктивних обставин не зміг надати докази повернення боргу. Оскаржуваним рішенням суд першої інстанції в порушення вимог закону стягнув з відповідача-1 кошти згідно договору позики, які відповідач давно повернув. Зазначені в рішенні суду громадяни: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 невідомі відповідачу-1, не є і ніколи не були його представниками. Жодних повноважень на ведення справи ОСОБА_1 не видавав на зазначених осіб, і не міг видати, так як йому взагалі не було відомо про розгляд даної справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 05 травня 2013 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 200 000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів до 10 жовтня 2016 року.

Ці обставини підтверджуються копією розписки, складеної ОСОБА_1 (а.с.10).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 зокрема вказував про те, що суд першої інстанції розглянув справу без його відома та участі. Відтак, відповідач за об`єктивних обставин не зміг надати докази повернення боргу.

Перевіривши зазначені доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає такі доводи відповідача обґрунтованими з наступних підстав.

Зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що ОСОБА_1 жодного разу не з`явився у судове засідання. Він неодноразово у встановленому порядку повідомлявся про час та місце розгляду цивільної справи. Ця обставина підтверджується численною поштовою кореспонденцією, а також особистими підписами представників відповідача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в довідках з інформацією про час та місце розгляду цивільної справи. Крім того, навіть на офіційному сайті судової влади України було розміщено оголошення про виклик відповідача у судове засідання, призначене на 29 березня 2019 року.

Натомість, такі висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та поясненнями ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.

Так, вся поштова кореспонденція направлялась відповідачу на адресу реєстрації, а саме на АДРЕСА_1 . При цьому, всі поштові конверти повертались за зворотньою адресою із зазначенням причини невручення «за закінченням встановленого строку зберігання», що не може бути доказом належного повідомлення учасника про розгляд справи (а.с. 104, 111). Зазначені висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року (справа № 752/11896/17-ц). Крім того, як зазначає відповідач, на той момент він вже декілька років фактично проживав у Словацькій Республіці. Фактичну адресу місця проживання відповідача, серед іншого, вказував і сам позивач у своїй позовній заяві.

Посилання суду першої інстанції на особисті підписи представників відповідача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в довідках з інформацією про час та місце розгляду цивільної справи є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження повноважень вказаних представників на представництво інтересів ОСОБА_1 в суді першої інстанції.

Довіреності, наявні в матеріалах справи, видані АО «А.Д.ХОК». Зазначеними довіреностями АО «А.Д.ХОК», в особі керуючого партнера Шкіптана Д.В., уповноважило зазначених представників представляти інтереси ОСОБА_1 на підставі договору про надання юридичних послуг №16/03/17-1 від 16 березня 2017 року. Натомість, такого договору матеріали справи не містять. Інших доказів на підтвердження повноважень зазначених представників матеріали справи не містять.

Відтак, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи в суді першої інстанції.

Згідно положень ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, оскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність відповідача ОСОБА_1 , який не був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи і який обґрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами.

Ухвалюючи нове судове рішення по суті вимог позивача, апеляційний суд виходить з наступного.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц (провадження № 61-42076св18), постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560 св 2) та постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 369/12376/17 (провадження № 61-4966св20).

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 2 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно із частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначав, що 05 травня 2013 року позичив ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 200 000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів до 10 жовтня 2016 року. Факт укладення договору позики відповідачем не заперечується.

Разом з тим, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказує про те, що у строк, встановлений договором позики, повернув ОСОБА_3 кошти у розмірі 200 000 доларів США.

На підтвердження зазначених обстави, відповідач надав суду розписку ОСОБА_3 від 08 жовтня 2016 року про повернення позики (а.с.242, т.1).

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_1 , чим позбавив його права заперечувати з приводу доводів позовної заяви та подавати докази на спростування викладених позивачем обставин справи, апеляційний суд приймає розписку надану відповідачем в якості належного та допустимого доказу у справі.

Під час перегляду справи апеляційним судом, ОСОБА_1 надав суду розписку в оригіналі, копію якої було посвідчено апеляційним судом в судовому засіданні.

Зі змісту наданої відповідачем розписки вбачається, що 08 жовтня 2016 року на виконання умов договору позики, ОСОБА_1 повернув ОСОБА_3 позику в сумі 200 000 доларів США. За вищезазначених умов відповідач виконав своє зобов`язання по договору позики від 05 травня 2013 року в повному обсязі та у відповідності до ст. 1049 ЦК України.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на зазначені обставини, відповідачем доведено факт повернення позики у вставленому договором розмірі та у строки, визначені зазначеним договором, а, відтак, підстави до задоволення позову ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відсутні.

Оскільки вимоги щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних, інфляційних втрат, процентів та пені є похідними від вимоги щодо стягнення боргу за договором позики, то такі вимоги також не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви за вимогу майнового характеру сплаті підлягав судовий збір у розмірі 8 000 грн. При подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 12 000 грн.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 8 822 грн. 40 коп. судового збору. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір у розмірі 8 822 грн. 40 коп. підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Оскільки відповідачем при подачі апеляційної скарги не доплачено судового збору на суму 3 177 грн. 60 коп. (12 000 - 8 822,4), то зазначена сума судового збору підлягає стягненню з позивача в дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2019 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, пені та суми інфляції за час прострочення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий ВВС «Ростокіно» м. Москви, 12 вересня 2005 року, код підрозділу 772-021, на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 8 822 (вісім тисяч вісімсот двадцять дві) гривні 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий ВВС «Ростокіно» м. Москви, 12 вересня 2005 року, код підрозділу 772-021, в дохід держави судовий збір у розмірі 3 177 (три тисячі сто сімдесят сім) гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів

Повне судове рішення складено 30 жовтня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.