Постанова

Іменем України

01 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 761/7257/20

провадження № 61-6882св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Будівельні проекти»,

треті особи: Акціонерне товариство «Сенс Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Лівадія», Пайовий венчурний недиверсифікаційний закритий інвестиційний фонд «Аквілон», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорнєй Віта Володимирівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цвєткова Глєба Олександровича на постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Писаної Т.О., Приходька К. П., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Будівельні проекти» (далі - ТОВ «КУА «Будівельні проекти») про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішенняпро державну реєстрацію.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 17 липня 2007 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації.

На забезпечення виконання зобов`язань перед банком за договором про надання відновлюваної кредитної лінії від 16 серпня 2007 року № 10-29/4028, він передав вказану квартиру ПАТ «Укрсоцбанк» в іпотеку за іпотечним договором від 16 серпня 2007 року № 02-10/2925.

01 жовтня 2013 року заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/17647/13-ц задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до нього та звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на неї.

08 лютого 2017 року рішенням Апеляційного суду міста Києва, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2013 року у справі № 761/17647/13-ц скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ПАТ «Укрсоцбанк» у задоволенні позову до нього про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказував на те, що вказаними судовими рішеннями відновлено його право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Разом з тим, 05 серпня 2019 року, не зважаючи на вказані судові рішення, ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1231, продало спірну квартиру ТОВ «Гранд Лівадія». 05 серпня 2019 року на підставі зазначеного договору купівлі-продажу проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Гранд Лівадія» і у цей же день ТОВ «Гранд Лівадія» відчужило вказану квартиру ТОВ «КУА «Будівельні проекти» на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С. С. та зареєстрованого в реєстрі за № 7769, та за ТОВ «КУА «Будівельні проекти» зареєстровано право власності на спірну квартиру.

Зазначав, що про порушення своїх прав він дізнався тільки 18 жовтня 2019 року, отримавши відомості з відкритого загальнодоступного джерела - Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Вказував на те, що рішення суду, на підставі якого квартира вибула з його з володіння, скасовано, а тому спірна квартира вибула з його власності поза його волею та підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив витребувати з чужого незаконного володіння відповідача у свою власність квартиру АДРЕСА_1 , а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 48098465, прийняте 05 серпня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С. С. (номер запису про право власності 32688422).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року, ухваленим у складі судді Савицького О. А., позов ОСОБА_1 задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ТОВ «КУА «Будівельні проекти»

у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), яка була набута ОСОБА_1 у власність на підставі свідоцтва про право власності від 17 липня 2007 року, виданого згідно з наказом Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 липня 2007 року № 1228-С/КІ.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 48098465, прийняте 05 серпня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С. С. (номер запису про право власності 32688422).

Стягнуто з ТОВ «КУА «Будівельні проекти» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 10 930,40 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є власником належного йому майна, яке вибуло поза його волею, набувач є недобросовісним, майно набуто набувачем безвідплатно, що є підставою для витребування майна від відповідача.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування рішення про державну реєстрацію, визнавши такий спосіб захисту належним.

Перевіряючи заяву відповідача щодо пропуску позивачем позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки дізнався про укладення договору, на підставі якого відповідач набув право власності на спірне майно, із загальнодоступного інформаційного джерела - Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прав тільки 18 жовтня 2019 року, а з цим позовом звернувся 04 березня 2020 року.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» задоволено.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» 16 395,60 грн судового збору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач довів обставини порушення його прав щодо спірного нерухомого майна та підстави для витребування спірної квартири в порядку положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, однак пропустив строк позовної давності для звернення до суду з позовом про витребування майна, про застосування якого заявив відповідач, що є підставою для відмови у позові.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірне майно вибуло із власності позивача з березня 2014 року, коли було виконане судове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2013 року у справі № 761/17647/13-ц, з 06 жовтня 2015 року відповідна інформація є відкритою та загальнодоступною, а з цим позовом позивач звернувся 04 березня 2020 року та не надав доказів на підтвердження обставин неможливості дізнатися про перехід права власності до ПАТ «Укрсоцбанк» у березні 2014 року, або після 06 жовтня 2015 року, а самого факту незнання про порушення свого цивільного права недостатньо для спростування можливості отримання такої інформації відповідно до статті 261 ЦК України. Також позивач не надав доказів, що він звертався до суду з позовом, який був би підставою для переривання строку позовної давності.

При цьому апеляційний суд посилався на правовий висновок, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Також апеляційний суд врахував, що ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи позивач не заявляв про наявність поважних причин пропуску такого строку та не просив поновити цей строк.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт за відповідачем, апеляційний суд виходив із того, що вказана вимога не є необхідною для ефективного захисту інтересів позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У травні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Цвєтков Г. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не з`ясував, на підставі яких документів перебувало спірне майно у володінні, користуванні та розпорядженні позивача, чи перебувало спірне майно у володінні, користуванні та розпорядженні відповідача та на підставі яких правовстановлюючих документів.

Суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги факт скасування заочного рішення у справі № 761/1764/13-ц та ухвалення нового рішення про відмову у позові банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, не врахував фактичне повернення спірного майна у власність позивача за наслідками розгляду справи № 761/1764/13-ц.

Суд апеляційної інстанції не надав належну оцінку тому факту, що у договорі купівлі-продажу від 05 серпня 2019 року, який укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Гранд Лівадія», зазначено, що право власності ПАТ «Укрсоцбанк» належить на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/17647/13-ц, яке на час укладення цього правочину було скасовано.

Також апеляційний суд не дослідив неправомірність дій нотаріуса, який відповідно до Закону України «Про нотаріат» зобов`язаний використовувати відомості єдиних державних реєстрів при вчиненні нотаріальних дій з нерухомим майном з метою недопущення можливих порушень, та який при вчиненні правочинів діє і як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно державного та має діяти відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлюючи відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам закону.

Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував безвідплатності набуття спірного майна в особи, яка не мала права його відчужувати на підставі проведених відповідачем, третьою стороною та афілійованих з ними осіб - учасників таких неправомірних правочинів.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не дослідив та безпідставно відхилив дані, що наявні у відкритих загальнодоступних інформаційних джерелах, про афілійованість всіх учасників проведених неправомірних правочинів щодо спірного майна та не надав відповідної правової оцінки діям відповідача та третьої особи.

Також апеляційний суд залишив поза увагою, що після прийняття Верховним Судом постанови від 29 серпня 2018 року у справі № 761/17647/13-ц, третьою особою та відповідачем свідомо, протиправно, з розумінням того, що єдиним законним власником такого майна є позивач, виключно з метою уникнення можливості повернення такого майна законному власнику (володільцю) - позивачу, неодноразово здійснено маніпуляції з цим майном.

Також апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки про відчуження свого майна, яке відбулось 05 серпня 2019 року, позивач дізнався 18 жовтня 2019 року, отримавши відомості з Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на те, що спірне майно вибуло із власності позивача з березня 2014 року, коли було виконане судове рішення у справі № 761/17647/13-ц, не врахував, що право позивача на спірну квартиру, яке порушено банком, було відновлено, оскільки 08 лютого 2017 року рішенням Апеляційного суду міста Києва, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2013 року у справі № 761/17647/13-ц скасовано та відмовлено ПАТ «Укрсоцбанк» у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому до моменту неправомірного відчуження 05 серпня 2019 року банком спірної квартири на користь інших осіб, з якими у позивача відсутні будь-які договірні відносини, не існувало правових підстав для звернення до суду з віндикаційним позовом, оскільки саме 05 серпня 2019 року, тобто з моменту державної реєстрації за відповідачем права власності на спірне майно, позивач втратив володіння своїм майном.

Крім того, позивач фактично проживав у спірній квартирі навіть після звернення до суду з цим позовом, належним чином сплачував та продовжує сплачувати за комунальні послуги, а тому саме позивач, відповідно до закону за своєю волею, здійснював своє право власності на спірну квартиру.

Підставами касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) та від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18) та у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 923/364/17, від 16 червня 2020 року у справі № 904/1221/19, від 30 вересня 2020 року у справі № 645/747/16-ц (провадження № 61-5240св19), від 26 травня 2022 року у справі № 5013/458/11.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У червні 2023 року представник ТОВ «КУА «Будівельні проекти» та представник АТ «Сенс Банк» подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У липні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Цвєтков Г. О. подав відповідь на відзиви на касаційну скаргу.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду 12 травня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У червні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 липня 2007 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 23 липня 2007 року.

16 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», укладений договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 10-29/4028, на забезпечення виконання зобов`язань за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку за іпотечним договором від 16 серпня 2007 року № 02-10/2925 квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за договором про надання відновлюваної кредитної лінії, ПАТ «Укрсоцбанк» у липні 2013 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2013 року у справі № 761/17647/13-ц позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на неї.

03 березня 2014 року за ПАТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року у справі № 761/17647/13-ц апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення, рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року залишено без змін (провадження №61-18402св18).

05 серпня 2019 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Гранд Лівадія» укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1231, згідно з яким ПАТ «Укрсоцбанк» відчужило квартиру АДРЕСА_1 на користь ТОВ «Гранд Лівадія».

Право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ТОВ «Гранд Лівадія» 05 серпня 2019 року та внесено відповідний запис до Державного реєстру.

05 серпня 2019 року між ТОВ «Гранд Лівадія» та ТОВ «КУА «Будівельні проекти»укладений договір купівлі-продажу квартири,посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсоха С. С. та зареєстрований в реєстрі за № 7769, згідно з яким ТОВ «Гранд Лівадія»відчужило квартиру АДРЕСА_1 на користь ТОВ «КУА «Будівельні проекти».

До Державного реєстру внесено запис з індексним номером 48096588 від 05 серпня 2019 року про державну реєстрацію за ТОВ «КУА «Будівельні проекти» права на спірне майно.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає.

Щодо вирішення спору по суті

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.

Такий правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом України в постановах від 06 грудня 2010 року у справі № 3-13г10, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 21 грудня 2016 року у справі 1522/25684/12 та інших.

У постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-504цс16 зазначено, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

У справі, яка переглядається, встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2013 року у справі № 761/17647/13-ц позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на неї.

03 березня 2014 року за ПАТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

08 лютого 2017 року Апеляційний суд міста Києва рішенням у справі № 761/17647/13-ц скасував рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2013 року та відмовив у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк»

Отже, судове рішення від 01 жовтня 2013 року, яким визнано за ПАТ «Укрсоцбанк» право власності на спірну квартиру та на підставі якого за ПАТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на вказану квартиру, не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Наведене свідчить про те, що ПАТ «Укрсоцбанк» у 2019 році на момент відчуження спірної квартири не було її власником.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

У справі, яка переглядається, ПАТ «Укрсоцбанк», достовірно знаючи, що судове рішення, на підставі якого за банком зареєстровано право власності скасовано в апеляційному порядку і судове рішення апеляційного суду залишено без змін постановою Верховного Суду 29 серпня 2018 року, зловживаючи правом, 05 серпня 2019 року, тобто майже через рік після залишення без задоволення Верховним Судом касаційної скарги ПАТ «Укрсоцбанк» на рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року, відчужив спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідач ТОВ «КУА «Будівельні проекти», ознайомившись зі змістом документів, що стосуються спірної квартири, врахувавши перехід права власності від одних набувачів майна до інших, а також, що такий перехід від попереднього власника відбувся в один і той же день (05 серпня 2019 року), оцінивши всі ризики, пов`язані з придбанням цього нерухомого майна, набуваючи у власність спірне майно, мав би проявити розумну обачність при укладенні правочину купівлі-продажу спірної квартири.

Враховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 не з його волі іншим шляхом, а тому існують правові підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, для її витребування у ТОВ «КУА «Будівельні проекти».

При цьому колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт за відповідачем, оскільки однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Щодо застосування строку позовної давності

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

У справі, яка переглядається, відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності (т. 2, а. с. 18-20).

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з цим позовом, посилався на те, що спірне майно вибуло із власності позивача з березня 2014 року, коли було виконане судове рішення у справі № 761/17647/13-ц, з 06 жовтня 2015 року відповідна інформація є відкритою та загальнодоступною, а з цим позовом позивач звернувся 04 березня 2020 року та не надав доказів на підтвердження обставин неможливості дізнатися про перехід права власності до ПАТ «Укрсоцбанк» у березні 2014 року, або після 06 жовтня 2015 року.

З таким висновком апеляційного суду не можна погодитись, з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19) вказано, що «для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Перебіг позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).

Для визначення моменту виникнення права на звернення з відповідним позовом враховуються наступні фактори: об`єктивні (факт порушення права - вибуття майна із власності власника за відсутності правових підстав) та суб`єктивні (особа дізналася або могла дізнатися про таке порушення) (постанова Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17 (провадження № 61-159св19)).

У справі, яка переглядається, позивач вказував на те, що він не пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки про відчуження належного йому майна, яке відбулось 05 серпня 2019 року, він дізнався 18 жовтня 2019 року, отримавши відомості з Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що порушене право позивача у зв`язку з набуттям ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на спірне нерухоме майно на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2013 рокуу справі № 761/17647/13-ц було відновлено, оскільки рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року у справі № 761/17647/13-ц апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено, скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2013 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Апеляційний суд неправильно визначив момент виникнення права позивача на звернення з віндикаційним позовом, не врахував, що право позивача порушено ПАТ «Укрсоцбанк» саме 05 серпня 2019 року (в момент продажу спірної квартири), оскільки спірне нерухоме майно вибуло із власності власника за відсутності правових підстав, а до 05 серпня 2019 року позивач відповідно до рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року у справі № 761/17647/13, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року, був власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 17 липня 2007 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації.

Суд першої інстанції, установивши, що позов ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння є обґрунтованим, спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 не з його волі іншим шляхом і позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на викладене, касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати, а рішення суду першої інстанції в цій частині залишити в силі; постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію - залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 22 701,60 грн (21 020,00 грн - за майнову вимогу та 1 681,60 грн - за немайнову вимогу).

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та залишення в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 21 020,00 грн судового збору, який сплачений ОСОБА_1 за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цвєткова Глєба Олександровича задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Будівельні проекти», треті особи: акціонерне товариство «Сенс Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Лівадія», Пайовий венчурний недиверсифікаційний закритий інвестиційний фонд «Аквілон», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорнєй Віта Володимирівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року в цій частині залишити в силі.

Постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Будівельні проекти», треті особи: акціонерне товариство «Сенс Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Лівадія», Пайовий венчурний недиверсифікаційний закритий інвестиційний фонд «Аквілон», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорнєй Віта Володимирівна, про скасування рішення про державну реєстрацію залишити без змін.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Будівельні проекти» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 21 020,00 грн (двадцять одна тисяча двадцять гривень 00 копійок).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець