ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» жовтня 2023 року

м. Харків

справа № 953/3937/22

провадження № 22ц/818/1497/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю. М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4 ,

треті особи - Харківська міська рада, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шаульська Н.І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Янова О.Є.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2023 року в складі судді Зуба Г.А.

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Харківська міська рада, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шаульська Наталія Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Янова Оксана Євгенівна про визнання недійсними правочинів, яку в подальшому змінив.

Позовна заява мотивована тим, що він народився у м. Харкові в 1962 році. Від самого дитинства проживав та був прописаний (зареєстрований) у квартирі АДРЕСА_1 . Разом із ним у квартирі проживали його батьки та брат, а після смерті батька мати ОСОБА_5 та брат ОСОБА_2 . Взаємовідносини із відповідачами матір`ю та братом з юних років у нього були напруженими.

Зазначив, що у 2003 році його мати ОСОБА_5 та брат ОСОБА_2 звернулися до Київського районного суду м. Харкова із позовом про визнання його таким, що втратив право користування житлом. Рішенням суду від 18 грудня 2003 року позов було задоволено, а його знято з реєстрації місця проживання.

Вказав, що 27 квітня 2004 року квартира АДРЕСА_1 приватизована ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, що видане Відділом приватизації житлового фонду виконкому Харківської міської ради, реєстраційний № НОМЕР_1 .

25 листопада 2004 року Апеляційний суд Харківської області скасував рішення суду від 18 грудня 2003 року та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. За заявою ОСОБА_5 провадження у справі було припинено.

Посилався на те, що приватизація спірної квартири за участю двох осіб відбулася незаконно, адже незаконно відбулося його зняття з реєстраційного обліку. Це унеможливило його участь у безоплатній приватизації житла.

Вказав, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2008 року у справі № 2-712/08/09 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ВГІРФ Київського РВ ГУ УМВС України, Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, суд відновив реєстрацію його місця проживання по АДРЕСА_2 , скасував розпорядження Управління комунального та приватизації, на підставі якого ОСОБА_2 та ОСОБА_5 видано свідоцтво про приватизацію, а також зобов`язав Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» скасувати вказане свідоцтво.

Вважав, що з 13 квітня 2008 року розпорядження та свідоцтво про приватизацію скасовані у судовому порядку. З моменту поновлення реєстрації місця проживання, він періодично намагався вселитися у спірну квартиру, однак його рідні не дозволяли зайти в житло.

Наприкінці грудня 2021 року йому стало відомо про те, що 13 грудня 2019 року на підставі скасованого свідоцтва про приватизацію ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н.І. за реєстровим № 1435. Цим договором сторони визначили частки у праві на квартиру по за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відповідно.

Також 13 грудня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н.І. за реєстровим № 1436. Відповідно до договору ОСОБА_5 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 належну їй частку у праві власності на квартиру.

У грудні 2021 року він також дізнався про те, що 28 липня 2020 року його брат продав квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_3 , договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. за реєстровим № 1535. Новий власник зняв його з реєстраційного обліку.

Вважав, що приватизація квартири відбулася незаконно, адже незаконно відбулося його зняття з реєстраційного обліку, договір про визначення часток від 13 грудня 2019 року № 1435 у спірній квартирі укладений на підставі скасованого свідоцтва про приватизацію, а відтак всі подальші угоди, а саме договір дарування 13 грудня 2019 року № 1436 та договір купівлі-продажу від 28 липня 2020 року № 1535 є недісйними та підлягають скасуванню.

Просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Відділом приватизації житлового фонду виконкому Харківської міської ради 27 квітня 2004 року, реєстраційний № НОМЕР_1 ; визнати недійсним договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н.І. 13 грудня 2019 року за реєстровим № 1435; визнати недійсним договір дарування частки квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н.І. 13 грудня 2019 року за реєстровим № 1436; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. 28 липня 2020 року за реєстровим № 1535; стягнути з відповідачів судовий збір.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Так, в судовому рішенні зазначено про законність приватизації квартири, хоча на даний час існують два судових рішення із протилежними висновками. При цьому будь-якого переконливого обґрунтування цій ситуації оскаржуване рішення не містить, ніяких нових обставин при розгляді даної справи встановлено не було, ніяких нових доказів не досліджувалося, відповіді на питання, що дозволило дійти суду такого висновку оскаржуване рішення не містить як і не містить відповіді, чому декілька років тому суд визнав приватизацію незаконною, а його права порушеними, а на даний час приватизація зненацька стала законною, а його права не порушеними. Зазначив, що не дивлячись на технічну помилку, зміст рішення від 02 квітня 2008 року є чітким і зрозумілим приватизація відбулась незаконно, оскільки були порушені його житлові права. Вважав, суттєвою обставиною те, що його мати і брат знали про існування рішення від 02 квітня 2008 року, однак не дивлячись на це, потайки від нього, розпорядилися квартирою на власний розсуд. Вказав, що саме на відповідачів у справі № 2-712/08/09 покладено обов`язок виконати судове рішення в частині скасування як розпорядження, так і свідоцтва про приватизацію, а все що залежало від нього, він виконав зареєструвався у спірній квартирі. Посилався про те, що судом помилково зазначено про добросовісність нового власника, оскільки останній достеменно знав, що у квартирі зареєстрована інша особа і що ця особа може пред`явити вимоги щодо цього житла. Стверджував, що він зробив усе, що від нього залежало, аби реалізувати право на приватизацію, а завадили йому у цьому виключно об`єктивні причини, серед яких неправомірна поведінка його родичів. Посилався на невмотивованість в частині стягнення з нього витрат на правничу допомогу. Зазначив, що відповідачем не надано орієнтовного розрахунку судових витрат. Суду було направлено тільки клопотання про забезпечення судових витрат, яке було відізвано самим адвокатом у судовому засіданні.

30 жовтня 2023 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав апеляційну скаргу необгрунтованою, а судове рішення законним. При цьому посилався на те, що ОСОБА_3 є добросовісним покупцем. Він не міг знати, що на час продажу спірна квартира не знаходилася у власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2

30 жовтня 2023 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_3 надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу, в якій просив стягнути витрати на правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції в розмірі 40 000,00 грн.

30 жовтня 2023 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява з додатками на підтвердження доводів апеляційної скарги, які долучені до матеріалів справи. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 наполягав на задоволенні його апеляційної скарги та акцентував увагу суду на тому, що він довів належними доказами свої позовні вимоги.

Представник ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 . Акцентував увагу суду на добросовісності ОСОБА_3 у придбанні спірної квартири.

До суду апеляційної інстанції інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 30 жовтня 2023 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява про закінчення розгляду справи без його участі. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за відсутності інших учасників справи на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки права ОСОБА_1 не порушено, вони не підлягають захисту.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва на право власності на житло, видане Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради від 27 квітня 2004 року, реєстраційний номер № 2А-04-220395, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 дійсно стали власниками на праві спільної (сумісної) власності квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видано згідно з розпорядженням від 27 квітня 2004 року № 3119 (а.с.13).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2008 року у справі № 2-712/08/09 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ВГІРФ Київського РВ ГУ УМВС України, Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, позовні вимоги задоволено; зобов`язано ВГІРФ Київського РВ ГУ УМВС України відновити реєстрацію ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 ; скасовано розпорядження управління комунального майна та приватизації, згідно до якого ОСОБА_5 , ОСОБА_2 надано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 ; зобов`язано Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» скасувати свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 (а.с.14-15).

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2003 року ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , та його знято з реєстрації. Ухвалою від 25 листопада 2004 року Апеляційним судом Харківської області скасовано рішення суду від 18 грудня 2003 року, та справу направлено на новий судовий розгляд. 26 січня 2005 року ОСОБА_5 надала до суду заяву про припинення провадження у справі. Ухвалою суду від 03 лютого 2005 року провадження у справі припинено.

13 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_6 , укладено договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, за яким визначено розмір часток в рівних частках, тобто по частці у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 кожному. Також вказано про те, що зазначена квартира належить сторонам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 27 квітня 2004 року, реєстраційний № 2А-04-220395, згідно з розпорядженням від 27 квітня 2004 року за № 3119. Право власності зареєстровано Департаментом реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради 25 листопада 2019 року, номери записів про право власності 34425596, 34425515, реєстраційний номер ОНМ 101, згідно Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 грудня 2019 року, індексні номери витягів 191196162, 191195427 (а.с.22).

13 грудня 2019 року між ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_6 , та ОСОБА_2 укладено договір дарування частки квартири, за умовами якого дарувальниця ОСОБА_5 безоплатно передає, а обдарований ОСОБА_2 приймає у власність частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Відчужуване майно належить дарувальниці на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 27 квітня 2004 року, реєстраційний № 2А-04-220395, згідно з розпорядженням від 27 квітня 2004 року за № 3119 та договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н.І. 13 грудня 2019 року за реєстровим № 1435 (а.с.23-25).

28 липня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за суму 782 400,00 грн, що еквівалентно 28 250,00 доларів США (а.с.26-29).

Як вбачається з листа від 21 грудня 2021 року № 4531/0/50-21 Департаменту реєстрації Харківської міської ради ОСОБА_1 знято з реєстрації місця проживання 30 липня 2020 року на підставі заяви нового власника житла про зняття з реєстрації місця проживання від 29 липня 2020 року з відповідними документами (договір купівлі-продажу № 1535 від 28 липня 2020 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 218124398 від 28 липня 2020 року) (а.с.10-12).

З довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 12 липня 2022 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_3 з 30 липня 2020 року та ОСОБА_7 з 07 вересня 2020 року (а.с.33).

З листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 02 грудня 2019 року за №1547/04-08/19 вбачається, що згідно архівних матеріалів реєстрація права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року проведено підприємством за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 квітня 2004 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, реєстраційний № 2А-04-220395 (а.с.55).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а.с.91).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2022 року провадження у даній справі в частині вимог до ОСОБА_5 закрито.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, посилався на те, що приватизація квартири АДРЕСА_1 була проведена без його участі та відповідно подальші оспорювані договори про визначення часток у праві спільної сумісної власності, дарування та купівлі-продажу є незаконними, оскільки в такий спосіб його позбавили конституційного права на житло, право на яке ним набуте згідно із законом і існує на даний час.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України (з урахуванням Закону України від 21 квітня 2022 року № 2215-ІХ «Про дерадянізацію законодавства України», тут і далі - ЖК України) ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частиною третьою статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

За загальним правилом при розгляді вимог про приватизацію, заявлених особою, треба враховувати, що наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі - у редакції, чинній на момент здійснення приватизації квартири) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Частиною другою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2003 року ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , та його знято з реєстрації. Ухвалою від 25 листопада 2004 року Апеляційним судом Харківської області скасовано рішення суду від 18 грудня 2003 року, та справу направлено на новий судовий розгляд. 26 січня 2005 року ОСОБА_5 надала до суду заяву про припинення провадження у справі. Ухвалою суду від 03 лютого 2005 року провадження у справі припинено.

В свою чергу, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в період чинності рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2003 року, яким ОСОБА_1 було визнано таким, що втратив право на спірну квартиру, отримали свідоцтво про право власності на житло, видане Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради від 27 квітня 2004 року реєстраційний номер № 2А-04-220395, згідно з розпорядженням від 27 квітня 2004 року № 3119.

В подальшому заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2008 року у справі № 2-712/08/09 зобов`язано ВГІРФ Київського РВ ГУ УМВС України відновити реєстрацію ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 ; скасовано розпорядження управління комунального майна та приватизації, згідно до якого ОСОБА_5 , ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 ; зобов`язано Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» скасувати свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 .

Вказаним судовим рішенням встановлено, що приватизацію спірної квартири проведено без участі ОСОБА_1 , та врахувавши, що ОСОБА_1 , як і ОСОБА_5 з ОСОБА_2 , має право на приватизацію вказаної квартири, суд дійшов висновку про порушення його прав на приватизацію житлового приміщення відповідно до частини 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна».

Дане судове рішення є чинним, доказів його скасування матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції їх не надано.

Виходячи з цього слід зазначити, що свідоцтво про право власності на житло від 27 квітня 2004 року вже скасовано на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2008 року у справі № 2-712/08/09, тому вимога ОСОБА_1 щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, видане Відділом приватизації житлового фонду виконкому Харківської міської ради 27 квітня 2004 року, реєстраційний № 2А-04-220395 задоволенню не підлягає, оскільки існує судове рішення про його скасування.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 922/2391/16 зазначив, що обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для судових рішень важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

На час приватизації ОСОБА_5 та ОСОБА_2 спірної квартири та видання 27 квітня 2004 року свідоцтва про право власності на спірну квартиру, було чинним рішення суду від 18 грудня 2003 року про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою, що стало підставою для зняття його з реєстрації, внаслідок чого ОСОБА_5 та ОСОБА_2 набули у власність у порядку приватизації зазначену квартиру. Однак, у подальшому це рішення суду скасовано і провадження у справі припинено. Приватизувавши це нерухоме майно, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 визначили частки у праві спільної власності за кожним по частини та ОСОБА_5 подарувала свою частку у праві власності на цю квартиру ОСОБА_2 за договорами від 13 грудня 2019 року. В подальшому ОСОБА_2 відчужив квартиру ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 28 липня 2020 року.

Отже, відчуження спірної квартири відбулося без участі ОСОБА_1 , з порушенням його прав, який має право на користування спірною квартирою та не позбавлений права приватизації, що є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними згідно з вимогами статей 203 та 215 ЦК України.

За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 та визнання недійсними договорів про визначення часток у праві спільної сумісної власності від 13 грудня 2019 року, дарування частки квартири від 13 грудня 2019 року та купівлі-продажу від 28 липня 2020 року.

Схожий за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року у справі № 569/5052/19 (провадження № 61-9299св22).

При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Як зазначалось вище, надання справедливої та обґрунтованої компенсації особи, яка зазнала втручання у її право володіння майном, є одним із елементів дотримання принципу справедливості та пропорційності.

Предметом позову є, зокрема, визнання недійсним договору купівлі-продажу. ОСОБА_3 не позбавлений права звернутися за компенсацією вартості потрачених коштів на придбання спірної квартири до особи, яка діяла недобросовісно.

З огляду на вищевказане, колегія суддів зазначає, що визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки ОСОБА_3 не виселений з квартири та не позбавлений можливості захистити своє право, пред`явивши вимогу до інших осіб, які діяли недобросовісно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 591/6566/20-ц (провадження № 61-19528св21), від 25 липня 2022 року у справі № 278/607/17 (провадження № 61-2068св21).

Щодо вирішення судом першої інстанції питання про відшкодування відповідачу понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Статтею 141 ЦПК України передбачено розподіл судових витрат між сторонами.

Пунктом 3 частини другої статті 141 ЦПК України, на яку посилається товариство передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу та позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема, в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло - відмовлено, а в частині визнання права користування квартирою та визнання недійсними договорів - задоволено.

Отже, цивільне процесуальне законодавство виходить із того, що судові витрати розподіляються між сторонами у разі часткового задоволення позову.

Позов ОСОБА_1 був спрямований на визнання за ним права користування спірною квартирою та визнання недійсними оспорюваних договорів з підстав позбавлення його права на приватизацію житла.

При цьому колегія суддів враховує те, що зміст позовної вимоги - це вимога позивача, якою є предмет позову. А предмет позову, як один з його елементів, це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд має ухвалити відповідне рішення.

Як уже було зазначено, предмет позовних вимог ОСОБА_1 - визнання права користування спірною квартирою та визнання недійсними оспорюваних договорів. І ці вимоги повністю задоволено.

Тобто, процесуальний термін «пропорційно задоволених вимог» передбачає, що якась частина вимоги позивача не задоволена і вона ухвалена на користь відповідача.

У даній справі у відповідача ОСОБА_3 не залишилося жодного права щодо спірного майна. А відмова ОСОБА_1 у задоволенні вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, пов`язана не з тим, що відповідач ОСОБА_3 довів необґрунтованість вимог, а з тим, що така вимога вже була вирішена судом, зокрема, заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2008 року у справі № 2-712/08/09 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ВГІРФ Київського РВ ГУ УМВС України, Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.

При цьому, відмова у задоволенні вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло не означає, що воно є дійсним, що можливо було би трактувати як рішення на користь відповідача, оскільки суд апеляційної інстанції чітко вказав, що оспорюване свідоцтво про право власності на житло вже скасоване судовим рішенням.

З огляду на повне відновлення порушених прав ОСОБА_1 , підстав для стягнення з нього на користь відповідача ОСОБА_3 понесених ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Зважаючи на зазначені обставини, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Також немає підстав і для задоволення заяви представника ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 40 000,00 грн у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги та позову ОСОБА_1 і повним відновленням його порушених прав на житло, про що зазначалось вище в цій постанові.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу та позовні вимоги задоволено частково (4 вимоги з 5), тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 3639,60 грн (992,4*4) та за подачу апеляційної скарги в розмірі 5954,40 грн (3639,60*150%), а всього 9924,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках по 4962,00 грн з кожного на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Харківська міська рада, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шаульська Наталія Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Янова Оксана Євгенівна про визнання недійсними правочинів задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н.І. 13 грудня 2019 року за реєстровим № 1435.

Визнати недійсним договір дарування частки квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н.І. 13 грудня 2019 року за реєстровим № 1436.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. 28 липня 2020 року за реєстровим № 1535.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 9924,00 грн судового збору в рівних частках по 4962,00 грн з кожного на користь ОСОБА_1 .

Заяву представника ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю. М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 02 листопада 2023 року.