Справа № 526/1107/23
Провадження № 2/526/387/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2023 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі

головуючої судді Максименко Л.В.

секретаря судового засідання Павленко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Гадяч цивільну справу № 526/1107/23 за позовом ОСОБА_1 до Гадяцької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

10 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Гадяцької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

27 квітня 2023 року провадження по справі відкрито.

18 серпня 2023 проведено підготовче судове засідання.

У судове засідання ОСОБА_1 та його представник адвокат Білоцерківець Г. В. не з`явилися, звернулися до суду з заявами про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують.

Представник відповідача Гадяцької міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву на позов не надав.

Судом встановлено, що рішеннями виконавчого комітету Гадяцької міської ради народних депутатів від 15.01.1996 року № 30-1 та від 21.11.1996 №432-16 ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво гаража з погребом на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , що не використовується за призначенням. Зобов`язано позивача погодити місце розташування гаража з головним архітектором району.

З наданих до позову доказів вбачається, що на виконання рішення виконкому від 15.01.1996 ОСОБА_1 відведено земельну ділянку та складено план розташування гаража, який погоджено з архітектором району та іншими технічними службами міста.

23 грудня 1997 року ОСОБА_1 виконкомом Гадяцької міської ради від 18.12.1997 видано свідоцтво про право особистої власності на гараж, який розташований в АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Гадяцької міської ради №423-15 від 18.12.1997.

Рішенням виконавчого комітету Гадяцької міської Ради Полтавської області від 18.11.1997 №423-15 було закріплено в постійне користування земельну ділянку площею 50 м2 по АДРЕСА_1 за побудованим гаражем ОСОБА_1 , згідно рішення міської ради №432-16 від 21.11.1996 року, а також вирішено питання щодо видачі свідоцтва на право власності на ім`я ОСОБА_1 .

Але, ОСОБА_1 , який побудував за вказаною адресою гараж з погребом, вчасно його не зареєстрував у встановленому порядку.

18 січня 2005 року рішенням сесії Гадяцької міської ради ОСОБА_1 надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки площею 0,006 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі якого видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №183886 від 07.02.2005 (кадастровий номер земельної ділянки :50:004:0173).

Рішенням виконавчого комітету Гадяцької міської Ради Полтавської області №335 від 23.05.2019 змінено поштову адресу об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі - гаражу з погребом на земельній ділянці кадастровий номер :50:004:0173, площа 0,006 га, цільове призначення: для гаражного будівництва, на якій розташований вищезазначений об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 громадянина ОСОБА_1 на нову адресу: АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 провести технічну інвентаризацію об`єкта, провести державну реєстрацію права власності нерухомого майна, встановити адресну табличку на фасаді.

Згідно рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно №66873265 від 12.03.2023, ОСОБА_1 було відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою від 20.03.2023 за реєстраційним номером 54551395 , оскільки подані документи не дають змоги встановлення набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Згідно даних технічного паспорту на гараж, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 , виготовленого 24.03.2023 ТОВ МБТІ, гараж та погреб збудований у 1997 році та позначений у технічному паспорті літ. «А-1» загальною площею 38 м2.

Відповідно ч.1,ч. 3 та ч.5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до звіту №32, затвердженого директором ТОВ «Миргородське БТІ» від 24.03.2023, встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації гаража № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: вул. Дружби, 12-а, м. Гадяч.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, так як самочинно збудований гараж з погребом по АДРЕСА_1 придатний до подальшої експлуатації і не порушує прав інших осіб.

Абзацом 3 пункту 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) № 6 від 30.03.2012 року передбачено, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Аналізуючи докази по справі, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, оскільки даний випадок і є тим винятковим способом захисту права, з яким чинне законодавство пов`язує можливість визнання права власності за особою, яка здійснила будівництво, що за рішенням державного реєстратора є самочинним. Також судом здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що збудований самочинно гараж з погребом А-1 придатний для подальшої експлуатації і не порушує прав інших осіб.

Керуючись ст. 12, 81, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

позовну заяву ОСОБА_1 до Гадяцької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудований гараж з вхідним погребом, позначений у технічному паспорті літ. «А-1», що розташований по АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 на земельній ділянці площею 0,006 га, кадастровий номер :50:004:0173.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_2 .

Відповідач Гадяцька міська рада, місцезнаходження м.Гадяч, вул. Лесі Українки, 2, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 21050924.

Головуюча: Л. В. Максименко