Справа № 183/960/23
№ 2/183/3041/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2023 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Дубовенко І.Г.

за участю секретаря судового засідання Рибака Я.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 , суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Луганської обласної прокуратури, у якому просить стягнути з відповідача на його користь з Державного бюджету України суму моральної шкоди, спричиненої надмірною тривалістю кримінального провадження з вини прокурора тури в розмірі 1000000 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 14 грудня 2006 року йому було пред`явлене обвинувачення за ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255 КК України, а 07 липня 2008 року за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 212 КК України, які були об`єднані та перебували у провадженні Ленінського районного суду м.Луганська. Постановою Ленінського районного суду м.Луганська від 16 серпня 2013 року у справі № 1-27/13 кримінальна справа стосовно нього та інш. була направлена для провадження додаткового розслідування. Постанова суду залишена в силі ухвалою Апеляційного суду Луганської області 22 жовтня 2013 року. Після повернення на додаткове розслідування справа жодним чином не розслідувалась, процесуальні рішення щодо нього не приймалися. За результатами розгляду скарги ОСОБА_1 ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08.09.2020 року у справі № 428/6894/20 зобов`язано уповноважених відповідальних осіб прокуратури Луганської області внести до ЄРДС відомості про обвинувачення його за ст. 255 ч.1, 190 ч. 4, ст. 15 ч. 2 ст. 190 ч. 4, ст. 15 ч. 3 ст. 190 ч. 4, 205 ч.2, 27 ч.3 ст. 205 ч. 2, ст. 27 ч. 3 ст. 205 ч. 1, 2, ст. 27 ч. 3 ст. 212 ч.3, ст. 212 ч. 3 КК України. Відповідні відомості 01 березня 2021 року внесені у кримінальне провадження за № 0000309, у якому процесуальне керівництво здійснюється прокурором Луганської обласної прокуратури.

У вказаній справі позивачем неодноразово до органів прокуратури подавалися клопотання і скарги про закриття кримінального провадження щодо нього, однак до сьогодні розслідування у справі не завершене, рішення не прийнято лише з причин окупації території України, на якій залишися матеріали кримінального провадження.

Позивач вважає, що з огляду на принцип презумпції невинуватості, відсутність доказів вини є тотожною невинуватості особи у вчиненні злочину. Однак з моменту пред`явлення йому обвинувачення у кримінальних правопорушеннях спливло більше ніж 16 років, жодних доказів скоєння ним злочинів у розпорядженні сторони обвинувачення немає, а тому кримінальне провадження щодо нього підлягає закриттю, на підставі відсутності в його діях складу кримінального правопорушення. Тривала бездіяльність відповідача та свідоме ухиляння його посадових осіб від прийняття остаточного процесуального рішення у вказаній справі завдало йому моральну шкоду, що виразилася у його моральних стражданнях у зв`язку з тим, що більше 15 років невизначений його процесуальний статус; він відчуває несправедливість обвинувачення, необхідність відвідування органів досудового розслідування та суду; необхідність ведення листування з державними органами, звернення до слідчого судді з приводу оскарження бездіяльності прокурора, витрачання часу та особистих зусиль на підготовку процесуальних документів та участь у судових засіданнях, а також у зв`язку з відчуттям невпевненості та приниженості. Вважає, що достатньою компенсацією його моральних страждань має бути грошова сума в розмірі 1000000 грн, яку просить стягнути з відповідача.

Відповідачем поданий відзив у справі у якому посилаючись на необґрунтованість позову, просить відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Так посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 1176 ЦК України вважає, що позивач не має право на відшкодування шкоди у зв`язку з тим, що у справі не прийнято рішення про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутності у його діях складу та/або події кримінального правопорушення, або не ухвалено виправдувального вироку. Підставою відшкодування шкоди, спричиненої органом досудового розслідування, є незаконність дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду.

Постановою Ленінського районного суду м.Луганська 16 серпня 2013 року повернуто на додаткове розслідування кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 та інших осіб у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255; ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205; ч. 3 ст. 207, ч. 1, 2 ст. 205; ч. 3 ст. 212; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України; постанова залишена в силі ухвалою Апеляційного суду Луганської області.

18 листопада 2013 року відповідні відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000309. Після захоплення адміністративних будівель ГУМВС України в Луганській області у 2014 році незаконними збройними формуваннями, документи та матеріали зазначеного кримінального провадження (близько 100 томів) залишись у місті Луганськ. У працівників ГУНП в Луганській області та Луганської обласної прокуратури матеріали вказаного провадження відсутні, у зв`язку з чим немає можливості прийняти у справі остаточне рішення.

Процесуальні рішення органів прокуратури та суду ніким не оскаржувались та ніяким компетентним органом незаконним не визнавались та не скасовувались.

Враховуючи той факт, що право на відшкодування шкоди через тривале розслідування кримінального провадження у законодавстві відсутнє, підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди немає. Крім того, позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди.

Позивачем подана відповідь на відзив у якій він посилається на те, що відповідач хибно посилається на норми ч. 1 ст. 1176 ЦК України, тому як позивачем заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди не через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, а через надмірну тривалість кримінального провадження у якому він є особою стосовно якої провадиться досудове розслідування більше 15 років.

А посилання відповідача на те, що рішення або бездіяльність не оскаржувалась спростовуються рішеннями слідчих суддів у справі №428/12070/21 від 17.12.2021; №208/6353/22 від 28.02.2023. Однак, через те, що діючий процесуальний закон не передбачає можливості визнати у кримінальному судочинстві бездіяльність органу досудового розслідування через невиправдано тривалий час такого розслідування, єдиним способом для захисту свого прав може бути лише позов у цивільному судочинстві.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року відкрите загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче провадження.

06 березня 2023 року у підготовчому провадженні після отримання відомостей про розташування відповідача у м.Кам`янське Дніпропетровської області, постановлено ухвалу про передачу справи за підсудністю.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року ухвалу суду від 06 березня 2023 року скасовано, через те, що юридичну адресу відповідача, що перебуває на тимчасово окупованій території не змінено, а лише тимчасово розміщено у м.Кам`янське Дніпропетровської області.

12 травня 2023 року після повернення справи до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, продовжене підготовче провадження у справі.

Ухвалою від 22 серпня 2023 року підготовче провадження закрите та призначено розгляд справи.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги та, посилаючись на ті ж підстави, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Зазначив, що через перебування більше 15 років у статусі обвинуваченого він не має можливості в повній мірі реалізовувати свої права як громадянина, такі відомості є певною перешкодою щодо його працевлаштування. Неможливості вільного перебування і т.і. Більше того, перебування у статусі обвинуваченого такий тривалий час відбивається і стані його здоров`я, він вимушений додавати додаткових зусиль для організації свого життя, постійно відвідувати органи досудового розслідування для того, щоб зрушити з місця органи прокуратури через їхню бездіяльність щодо проведення додаткового розслідування.

Представник відповідача в судовому засіданні вважав позовні вимоги позивача необґрунтованими та посилаючись на ті ж підстави, що і у відзиві, просив відмовити у позові в повному обсязі. Додавши до матеріалів справи, на вимогу суду, витяг з ЄРДР за № 0000309, у якому ОСОБА_1 та інші особи, зазначені, як підозрювані у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255; ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205; ч. 3 ст. 207, ч. 1, 2 ст. 205; ч. 3 ст. 212; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України, зазначив, що у вказаному кримінальному провадженні є лише вказаний витяг. Інших матеріалів в будь-якому вигляді немає. З клопотаннями про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження, навіть після внесення змін до ст. 615-1 КПК України не зверталися, тому як не бачать у цьому сенсу. Після окупації частини території Луганської області у 2014 році у вказаному кримінальному провадженні не здійснювалося жодних процесуальних дій, заходів і т.і., через відсутність матеріалів кримінального провадження. У задоволенні позов просить відмовити.

Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 18 листопада 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000309 внесені відомості за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 255 ч. 1; ст. 205 ч.2; ст. 212 ч. 3; ст. 190 ч. 4 КК України, у яких ОСОБА_1 зазначений як підозрюваний (на підставі матеріалів правоохоронних, судових та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень); 21.11.2013 року внесені відомості за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 15 ч. 2, ст. 190 ч. 4; ст. 27 ч. 3, ст. 212 ч. 2; ст. 27 ч. 3 ст. 205 ч. 2; ст. 27 ч. 3 ст. 205 ч. 2 КК України, у яких ОСОБА_1 зазначений як підозрюваний (на підставі матеріалів правоохоронних, судових та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень); 25.02.2021 року внесені відомості за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 15 ч. 3, ст. 190 ч. 4; ст. 27 ч. 3 ст. 205 ч. 2 КК України, у яких ОСОБА_1 зазначений як підозрюваний (на підставі самостійного виявлення прокурором кримінального правопорушення). Датою надходження заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або виявлення з іншого джерела, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення зазначено 19 квітня 2004 року. Органом досудового розслідування є Головне управління Національної поліції в Луганській області, ПІБ слідчого Горін А.В.; ПІБ прокурора (прокурорів), що здійснюють процесуальне керівництво: Романенко Р.І.. Зінченко Р.Б., Рибалкін В.О., Бєлоусов Д.О.

З постанови Ленінського районного суду міста Луганська від 16 серпня 2013 року у справі № 1-27/13 вбачається, що кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 255; ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205; ч. 3 ст. 207, ч. 1, 2 ст. 205; ч. 3 ст. 212; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України та інших направлене прокурору Луганської області для організації додаткового розслідування та перевірки обставин, вказаних в постанові суду, усунення неповноти та неправильності досудового слідства. Запобіжний захід ОСОБА_1 обраний стосовно нього у вигляді підписки про невиїзд залишений той же.

За результатами розгляду апеляційної скарги прокурора прокуратури Луганської області на вказану постанову від 16 серпня 2013 року Апеляційним судом Луганської області у справі № 1-27/13; провадження № 11/782/1259/13 постановлено ухвалу, якою постанову Ленінського районного суду міста Луганська від 16 серпня 2013 року змінено: виключено з мотивувальної частини постанови вказівку суду, що стосовно ОСОБА_3 кримінальну справу виділено в окреме провадження. В іншій частині постанова суду залишена без змін (відповідні відомості містяться у єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Згідно повідомлення ГУНП в Луганській області за вих. № 4205/111/20-2020 від 16.10.2020 року ОСОБА_1 повідомлено, що згідно єдиної інформаційної системи МВС України гр. ОСОБА_1 станом на 13.10.2020 року є особою, якій 14.12.2006 року було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд Слідчим управлінням УМВСУ в Луганській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255 КК України. Відомості про результати кримінальної справи не надходили. Крім цього 07.07.2008 року ОСОБА_1 був заарештований за постановою Ленінського відділу Податкової міліції Луганської спеціалізованої державної податкової інспекції за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205; ч. 3 ст. 27. Ч. 3 ст. 212 КК України. За постановою Ленінського міського суду м.Луганська від 29.07.2008 року запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд. Інших даних про зміну процесуального статусу ОСОБА_1 станом на 13.10.2020 року до МВС не надходило.

20 жовтня 2022 року начальником відділу Луганської обласної прокуратури винесено постанову, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 щодо надання вказівки прокурору про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР 18.11.2013 року за № 0000309 на підставі закінчення строку досудового розслідування та відсутності складу кримінального правопорушення.

Крім того, за результатами розгляду скарг ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого та прокурора Луганської обласної прокуратури у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000309:

- слідчим суддею Сєвєродонецького міського суду Луганської області 08 вересня 2020 року у справі № 428/6894/20 постановлено ухвалу, якою скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення задоволено;

- слідчим суддею Сєвєродонецького міського суду Луганської області 17 грудня 2021 року у справі № 428/12070/21 постановлено ухвалу, якою у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків в межах кримінального провадження відмовлено;

- слідчим суддею Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області 28 лютого 2023 року у справі № 208/6353/22 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків в межах кримінального провадження відмовлено. Вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили також встановлено, що «заявлена скаржником вимога зобов`язати прокурора Луганської області закрити кримінальне провадження № 0000309 на підставі відсутності в діях особи складу кримінального правопорушення, або прийняти інше процесуальне рішення, передбачене ч. 2 ст. 283 КПК України не може бути задоволена оскільки чинний КПК України не передбачає наявності у слідчого судді повноважень зобов`язати прокурора закрити провадження. Наведені скаржником тези з практики ЄСПЛ не спростовують факт незаконності заявлених ним вимог».

Вказаним рішенням також встановлені інші обставини, щодо руху звернень та скарг в тому числі і ОСОБА_1 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 листопада 2013 року за № 0000309.

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, спричинену бездіяльністю відповідача щодо невиправдано тривалого розслідування кримінального провадження.

В судовому засіданні представником відповідача підтверджений факт бездіяльності органу дізнання та прокуратури щодо проведення та завершення досудового розслідування, з причин відсутності матеріалів кримінального провадження, які залишилися на тимчасово окупованій території Луганської області. Жодних дій щодо відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження внесеного до ЄРДР 18 листопада 2013 року за № 0000309 відповідачем та/або органом досудового розслідування не здійснювалося.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Цей Указ затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2402-ІХ. Дію Указу неодноразово продовжено, який діє і на час розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

На виконання вимог ст. 147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», розпорядженням Голови Верховного суду від 06 березня 2022 року у зв`язку з неможливістю здійснювати правосуддя Сєвєродонецьким міським судом Луганської області через бойові дії на території м.Сєвєродонецьк Луганської області визначено підсудність справ вказаного суду Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 36 КПК України визначено, що:

1. Прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові та інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення прокурора.

2. Прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений: 1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 2) мати повний доступ до матеріалів, документів та інших відомостей, що стосуються досудового розслідування; 3) доручати органу досудового розслідування проведення досудового розслідування; 4) доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом; 5) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам; 7) скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих; 8) ініціювати перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу, або у випадку неефективного досудового розслідування; 9) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження та продовження строків досудового розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 10) погоджувати або відмовляти у погодженні клопотань слідчого до слідчого судді про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій у випадках, передбачених цим Кодексом, чи самостійно подавати слідчому судді такі клопотання; 11) повідомляти особі про підозру; 12) пред`являти цивільний позов в інтересах держави та громадян, які через фізичний стан чи матеріальне становище, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права, у порядку, передбаченому цим Кодексом та законом; 13) затверджувати чи відмовляти у затвердженні обвинувального акта, клопотань про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, вносити зміни до складеного слідчим обвинувального акта чи зазначених клопотань, самостійно складати обвинувальний акт чи зазначені клопотання; 14) звертатися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 15) підтримувати державне обвинувачення в суді, відмовлятися від підтримання державного обвинувачення, змінювати його або висувати додаткове обвинувачення у порядку, встановленому цим Кодексом; 16) погоджувати запит органу досудового розслідування про міжнародну правову допомогу, передання кримінального провадження або самостійно звертатися з таким клопотанням в порядку, встановленому цим Кодексом; 17) доручати органу досудового розслідування виконання запиту (доручення) компетентного органу іноземної держави про міжнародну правову допомогу або перейняття кримінального провадження, перевіряти повноту і законність проведення процесуальних дій, а також повноту, всебічність та об`єктивність розслідування у перейнятому кримінальному провадженні; 18) перевіряти перед направленням прокуророві вищого рівня документи органу досудового розслідування про видачу особи (екстрадицію), повертати їх відповідному органу з письмовими вказівками, якщо такі документи необґрунтовані або не відповідають вимогам міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, чи законам України; 19) доручати органам досудового розслідування проведення розшуку і затримання осіб, які вчинили кримінальне правопорушення за межами України, виконання окремих процесуальних дій з метою видачі особи (екстрадиції) за запитом компетентного органу іноземної держави; 20) оскаржувати судові рішення в порядку, встановленому цим Кодексом; 21) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.

3. Участь прокурора в суді є обов`язковою, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

4. Право на подання апеляційної чи касаційної скарги, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами мають також незалежно від їх участі в судовому провадженні прокурори вищого рівня: Генеральний прокурор, його перший заступник та заступники, керівник обласної прокуратури, його перший заступник та заступники. Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники мають право доповнити, змінити або відмовитися від апеляційної чи касаційної скарги, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, внесених ними, керівниками, першими заступниками чи заступниками керівників або прокурорами прокуратур нижчого рівня. У судовому провадженні з перегляду судових рішень в апеляційному чи касаційному порядку, за нововиявленими або виключними обставинами можуть брати участь прокурори органу прокуратури вищого рівня.

5. Генеральний прокурор (особа, яка виконує його обов`язки), керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування або за наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють функціонування відповідного органу досудового розслідування чи здійсненням ним досудового розслідування в умовах воєнного стану. Право доручати у разі неефективного досудового розслідування або за наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють функціонування відповідного органу досудового розслідування чи здійснення ним досудового розслідування в умовах воєнного стану, іншому органу досудового розслідування здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності Бюро економічної безпеки України, а також доручати Бюро економічної безпеки України розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності інших органів досудового розслідування, мають Генеральний прокурор (особа, яка виконує його обов`язки), його перший заступник, заступник. Забороняється доручати здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, іншому органу досудового розслідування, крім випадків наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють функціонування Національного антикорупційного бюро України чи здійснення ним досудового розслідування в умовах воєнного стану. Право доручати здійснення досудового розслідування іншому органу за наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють функціонування Національного антикорупційного бюро України чи здійснення ним досудового розслідування в умовах воєнного стану, має заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури або Генеральний прокурор (особа, яка виконує його обов`язки). Забороняється доручати здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, вчиненого народним депутатом України, іншим органам досудового розслідування, крім Національного антикорупційного бюро України та центрального апарату Державного бюро розслідувань відповідно до їх підслідності, визначеної цим Кодексом.

6. Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, керівник окружної прокуратури, їх перші заступники та заступники при здійсненні нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування мають право скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих та прокурорів нижчого рівня у межах строків досудового розслідування, передбачених статтею 219 цього Кодексу. Про скасування таких постанов повідомляється прокурор, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення відповідного досудового розслідування. Скасування незаконних та необґрунтованих постанов детективів Національного антикорупційного бюро України та прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури може бути здійснено Генеральним прокурором або особою, яка виконує його обов`язки, чи керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Судом з`ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є бездіяльність посадових осіб органу прокуратури в частині невиконання своїх службових обов`язків, а тому відсутні спеціальні підстави для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440 цс16.

Відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Статтею 2 ЦК України передбачено, що держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України, яке здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845.

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-3014цс16.

В судовому засіданні встановлено, та підтверджується сторонами у справі, що після направлення кримінальної справи № 1-27/13 за постановою Ленінського районного суду міста Луганська від 16.08.2013 року (після її перегляду в апеляційній інстанції), у якій позивач ОСОБА_1 був обвинуваченим та стосовно якого діє запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, були здійснені наступні дії:

- 18.11.2013, 21.11.2013, а також 25.02.2021 внесені відомості про кримінальні правопорушення до ЄРДР за № 0000309; які було доповнені відомостями за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 щодо зазначення обвинувачених осіб, які зазначені як підозрювані, в тому числі ОСОБА_1 ;

- після 18 листопада 2013 року ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з заявами, скаргами, клопотаннями щодо надання інформації щодо кримінального провадження; проведення досудового розслідування; закриття провадження. На вказані заяви, клопотання та скарги відповідачем надавалися відповіді; а також прийнята постанова про відмову у задоволенні скарги.

Будь-яких інших дій та/або процесуальних рішень після внесення відомостей до ЄРДР 18.11.23 відповідачем не приймалося.

Постановою Верховного Суду від 02 вересня 2022 року у справі № 607/8203/18 визначено, що підставою для відшкодування шкоди є бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування в частині невиконання своїх службових обов`язків, через надмірну тривалість досудового розслідування кримінальної справи (більше чотирьох років).

Пунктами 113-117 рішення ЄСПЛ від 11.02.2021 року у справі «Куроченко та Золотухін проти України» (Заяви № 20936/16 та № 53257/16) встановлено, що ситуація другого заявника (Золотухіна) відрізняється від ситуації заявника в згаданому рішенні у справі «Хлєбік проти України» (Khlebik v. Ukraine), пункт 25), оскільки національне законодавство не передбачає жодної процедури звернення із заявою про відновлення втрачених матеріалів справи у ситуаціях, коли не було ухвалено вироку суду, як у справі другого заявника (див. пункт 60). З цієї причини національні суди ніколи не розглядали суть справи заявника та не досліджували можливість відновлення матеріалів справи, навіть з джерел, вказаних заявником у цьому Суді (див. пункт 96). Суд також вважає переконливим аргумент заявника, що це виключило можливість зняти пред`явлені проти нього обвинувачення та закрити провадження (див. пункт 97). Так само, це перешкодило органам державної влади перевірити, чи відповідало суспільним інтересам продовження розгляду кримінальної справи щодо заявника за відсутності будь-яких перспектив прогресу у цьому провадженні і чи переважав такий інтерес шкоду, заподіяну заявнику продовженням провадження. Суд пам`ятає, що забезпечення поваги до конвенційних прав заявника вимагало внесення законодавчих або інших еквівалентних змін до національної нормативно-правової бази. Однак Суд вважає, що національні органи влади мали провести таку перевірку, оскільки другий заявник, на відміну від першого заявника та заявника в рішенні у справі «Хлєбік проти України» (Khlebik v. Ukraine), не був визнаний винним судами будь-якої інстанції та обвинувачувався у вчиненні відносно менш тяжкого злочину, який, як вбачається, безпосередньо не впливав на права третіх сторін за статтями 2 та 3 Конвенції. Отже, було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції щодо другого заявника.

Статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції, передбачено, що:

«1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території ...

2. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною ...

3. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб ...

4. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві».

Статтею 615-1 КПК України, в редакції, що діє з 11.12.2022 року передбачено відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження в умовах воєнного стану. Так відновленню підлягають втрачені матеріали кримінального провадження, яке не завершилося направленням обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності до суду, а також матеріли кримінального провадження, в якому обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності направлено до суду, проте підготовче судове засідання не відбулося; судовий розгляд розпочато, проте рішення суду за результатами його розгляду не ухвалено; судом ухвалено рішення, проте воно не набрало законної сили. Матеріали кримінального провадження, не направлені з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності до суду, а також матеріли кримінального провадження, в якому обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності направлено до суду, проте підготовче судове засідання не відбулося; судовий розгляд розпочато, проте рішення суду за результатами його розгляду не ухвалено; судом ухвалено рішення, проте воно не набрало законної сили, підлягають відновленню за рішенням слідчого судді, суду у разі надходження клопотання від прокурора або від слідчого чи дізнавача, погодженого з прокурором, або від сторони захисту чи потерпілого, або за власною ініціативою суду, за умови наявності витягу з Єдиного реєстру досудового розслідування, або постанови про початок досудового розслідування, винесеної у порядку, передбаченому статтею 615 цього Кодексу, або ухвали про призначення судового розгляду, наявних у цьому кримінальному провадженні відповідних матеріалів фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інших носіїв інформації, а також копій документів, засвідчених з використанням засобів кваліфікованого електронного підпису. Клопотання про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження розглядається слідчим суддею того суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, судом, який здійснював судове провадження, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - слідчим суддею іншого суду або іншим судом, визначеного в порядку, передбаченому законодавством.

Будь-яких дій щодо відновлення (часткового відновлення) втрачених матеріалів кримінального провадження, в тому числі і після 11 грудня 2022 року не здійснено.

В судовому засіданні встановлено, що згідно єдиної інформаційної системи МВС України гр. ОСОБА_1 станом на 13.10.2020 року є особою, якій 14.12.2006 року було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд Слідчим управлінням УМВСУ в Луганській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255 КК України. Відомості про результати кримінальної справи не надходили. Крім цього, 07.07.2008 року ОСОБА_1 був заарештований за постановою Ленінського відділу Податкової міліції Луганської спеціалізованої державної податкової інспекції за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України. За постановою Ленінського районного суду м.Луганська від 29.07.2008 року запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд. Інших даних про зміну процесуального статусу ОСОБА_1 станом на 13.10.2020 року до МВС не надходило. А відповідно до постанови Ленінського районного суду міста Луганська від 16.08.2013 року запобіжний захід обраний стосовно ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд залишено без змін, без визначення строку застосування такого заходу, тобто який діє і до сьогодні.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт незаконної бездіяльності відповідача через не здійснення жодних дій щодо організації провадження досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному 18.11.13 року до ЄРДР за № 0000309; щодо ОСОБА_1 з 29.07.2008 року застосований запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, який до сьогодні не скасований; а тому суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу надмірно тривалого розслідування кримінального провадження, відсутності будь-яких дій та прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні більше восьми років, неможливість вільного пересування через застосування запобіжного заходу, що призвели до зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зав`язків.

Мотивуючи заподіяну шкоду позивач зазначив, що йому заподіяно моральні страждання пов`язані внаслідок тривалого періоду обмеження свободи пересування; позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, метою організації свого життя. Тривалий час його життя піддається стресам, всі ці обставини негативно вплинули на психологічне та соціальне життя позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідно до вищезазначених норм закону, позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконною бездіяльністю відповідача шкоди.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 1000000 грн підлягають задоволенню частково, а з урахуванням особливості та тривалості страждань позивача в розмірі 5000 грн.

А тому в іншій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Ч. 1, 6 ст. 141 УПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, а також враховуючи, що судовий збір за подання даного позову не справляється в силу п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати по справі підлягають компенсації за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268ЦПК України, -

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 5000 (п`ять тисяч ) гривень шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Луганська обласна прокуратура, (адреса зареєстрованого місцезнаходження: вул.Богдана Ліщини, буд 27, м. Сєвєродонецьк, Луганської області, 93400; адреса місцезнаходження: вулиця Героїв Рятувальників, буд. 19, місто Кам`янське Дніпропетровської області 51931).

Повний текст рішення виготовлений 02 листопада 2023 року.

Суддя І.Г.Дубовенко