№ 201/9801/22
провадження 2/201/256/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, припинення права спільної власності на майно, визнання права власності на частину нерухомого майна і стягнення судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 01 грудня 2022 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, припинення права спільної власності на майно, визнання права власності на частину нерухомого майна і стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві і з представником посилаються на те, що 13 жовтня 1990 року між нею і відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, під час перебування позивача та відповідача в шлюбі ними були придбані - квартира АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19 квітня 2019 року та квартира АДРЕСА_2 , право власності на яку було визнано за відповідачем на підставі заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 26 жовтня 2016 року у справі № 203/4413/16ц. Зазначила, що в провадженні Самарського районного суду м. Дніпро перебуває справа № 206/4115/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільному майні в порядку проведення його поділу та грошову компенсацію вартості частки в якій 19 вересня 2022 року було закрито підготовче провадження, що унеможливило звернення позивачки із зустрічним позовом в цій справі. Вказала, що їй стало відомо, що відповідач має намір продати ці квартири, придбані за час зареєстрованого шлюбу, що на думку позивача є підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу. Сімейне життя сторін потім не склалося, шлюбні відносини сторін припинені, звернулися з позовом до суду і рішенням суду шлюб сторін було розірвано. Стосовно поділу майна подружжя згоди не дійшло. Отже стало питання про поділ майна фактично вказаних квартир. Оскільки щодо розміру належних часток або способу поділу цього об`єкту нерухомого майна подружжя добровільної згоди не дійшло, тому, відповідно до ст. 60, 61, 63, 65 СК України позивачка бажає визнати за собою право власності на свою частку майна, яке було придбано позивачкою та відповідачем спільно під час перебування у зареєстрованому шлюбі, котре належить їм на праві спільної сумісної власності.

Проте, відповідач так не вважає та не визнає право особистої приватної власності позивача на зазначене житло, що є їх спільною сумісною власністю. Після розлучення позивач з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить позивачу та відповідачу, як подружжю на праві спільної сумісної власності, відповідач на даний час фактично користується таким майном, а позивач таким майном не користується, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, наступним шляхом: визнання спільною власністю їх (раніше) подружжя вказаних квартир та в порядку поділу спільного майна подружжя поділити в ідеальних долях між ними ці два об`єкти спільного майна подружжя та визнати за кожним з них право особистої приватної власності на частку цих квартир, фактично припинивши таким чином їх право спільної сумісної власності на це майно.

В добровільному порядку домовитися про поділ вказаного спільного майна відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач має право на поділ спільного майна в судовому порядку. Запропонований варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, при цьому, у разі ухвалення судового рішення, у кожного з них у власності буде окремий самостійний об`єкт майна без втрати цільового призначення. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує. Позивач вважає невизначеність з цим майном протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток, але отримала відмову. Отже, в добровільному порядку питання не вирішено. Просила задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Веснін С.О. позовні вимоги не визнали у повному обсязі та у відзиві на позовну заяву зазначили, що спірні квартири хоча й були придбані на ім`я відповідача в зареєстрованому шлюбі, але вже за окремого проживання позивачки та відповідача, а отже не є спільним сумісним майном подружжя та є особистою приватною власністю відповідача. Зазначив про пропуск позивачкою строків позовної давності, оскільки фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені у 2010-2011 роках, а взаємовідносини між сторонами фактично у 2017 році, що означає, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки позивачка звернулась до суду із позовною заявою про поділ майна лише 21 грудня 2022 року. У додаткових поясненнях також зазначив, що квартира АДРЕСА_2 не є об`єктом, який належить відповідачу ОСОБА_2 у зв`язку із скасуванням заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпро від 26 жовтня 2016 року у справі № 203/4413/16ц. Отже позовні вимоги не доведені та не обгрунтовані, тому просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні з наданих сторонами письмових доказів з`ясовано, що 13 жовтня 1990 року між позивачкою ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб; як стверджує позивача під час перебування позивача та відповідача в шлюбі ними були придбані - квартира АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19 квітня 2019 року та квартира АДРЕСА_2 , право власності на яку було визнано за відповідачем на підставі заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 26 жовтня 2016 року у справі № 203/4413/16ц. В провадженні Самарського районного суду м. Дніпро перебуває справа № 206/4115/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільному майні в порядку проведення його поділу та грошову компенсацію вартості частки в якій 19 вересня 2022 року було закрито підготовче провадження. Позивачка також вказала, що їй стало відомо, що відповідач має намір продати ці квартири, придбані за час зареєстрованого шлюбу, що на думку позивача є підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу. Сімейне життя сторін потім не склалося, шлюбні відносини сторін припинені, звернулися з позовом до суду і рішенням суду шлюб сторін було розірвано. Стосовно поділу майна подружжя згоди не дійшло. Отже з боку позивачки стало питання про поділ майна фактично вказаних квартир. Оскільки щодо розміру належних часток або способу поділу цього об`єкту нерухомого майна подружжя добровільної згоди не дійшло, тому, відповідно до ст. 60, 61, 63, 65 СК України позивачка бажає визнати за собою право власності на свою частку майна, яке було придбано позивачкою та відповідачем спільно під час перебування у зареєстрованому шлюбі, котре належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Позивач стверджує, що відповідач не визнає право особистої приватної власності позивача на зазначене житло, що є їх спільною сумісною власністю. Після розлучення позивач з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить позивачу та відповідачу, як подружжю на праві спільної сумісної власності, відповідач на даний час фактично користується таким майном, а позивач таким майном не користується, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, наступним шляхом: визнання спільною власністю їх (раніше) подружжя вказаних квартир та в порядку поділу спільного майна подружжя поділити в ідеальних долях між ними ці два об`єкти спільного майна подружжя та визнати за кожним з них право особистої приватної власності на частку цих квартир, фактично припинивши таким чином їх право спільної сумісної власності на це майно.

В добровільному порядку домовитися про поділ вказаного спільного майна відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач має право на поділ спільного майна в судовому порядку. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, на думку позивача, за цих обставин не існує. Позивач вважає невизначеність з цим майном протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток, але отримала відмову.

Незважаючи на те, що відповідач є титульним власником нерухомого майна, вказані квартири, на думку позивача, набуті колишнім подружжям за час шлюбу і, згідно приписів ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 68 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України, належать позивачу та відповідачу на праві спільної сумнісної власності.

Позивач вважає невизначеність з цим майном протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. В добровільному порядку питання не вирішено. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушений звертатися до суду з цими позовними вимогами.

Суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно 13 жовтня 1990 року між позивачкою ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб; згодом сімейне життя сторін потім не склалося, шлюбні відносини сторін припинені, звернулися з позовом до суду і рішенням суду шлюб сторін було розірвано.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя.

Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно актового запису №921, вчиненому у Кіровському відділі ЗАГС м. Дніпро (колишня назва «Дніпропетровськ») перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 1990 року. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпро від 02 вересня 2019 року у справі № 204/3265/19 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 (прізвище « ОСОБА_3 » було залишено без змін) та ОСОБА_2 , зареєстрований 13 жовтня 1990 року у Кіровському відділі ЗАГС м. Дніпро (колишня назва «Дніпропетровськ»), актовий запис № 921.

В позові позивач ОСОБА_1 просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округа за реєстровим № … та квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку було визнано за відповідачем на підставі заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 26 жовтня 2016 року у справі № 203/4413/16ц. Зазначене нерухоме майно було придбано на ім`я відповідача ОСОБА_2 за час зареєстрованого шлюбу, що на думку позивача є підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Щодо квартири АДРЕСА_2 . Судом встановлено, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 26 жовтня 2016 року у справі № 203/4413/16ц право власності на зазначену квартиру було визнано за відповідачем. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпро від 27 березня 2023 року у справі № 203/4413/16ц заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 26 жовтня 2016 року було скасовано за заявою відповідача у цій справі ОСОБА_4 . Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпро від 24 квітня 2023 року провадження у цивільній справі № 203/4413/16ц було закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦК України, у зв`язку із відмовою позивача від позову.

Згідно витягу індексний номер 339963448 від 21 липня 2023 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 була зареєстрована на ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 643, виданий 19 квітня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Олійник С.В., дублікат виданий 14 липня 2023 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Олійник С.В. за реєстровим № 825.

Отже, станом не день розгляду справи по суті, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме, відомості якого презюмуються як правильні (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року по справі № 925/1351/19), нерухоме майно - квартира АДРЕСА_2 належить не відповідачеві ОСОБА_2 , а має іншого зареєстрованого власника - ОСОБА_4 , яка не є стороною чи учасником судового процесу у справі № 201/9801/22, до неї не заявлено позивачем будь-яких вимог майнового характеру, що свідчить про безпідставність вимог про визнання права спільної сумісної власності подружжя відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 на зазначене нерухоме майно, оскільки матеріалами справи не доведено належність цього майна до спільної сумісної власності подружжя та має наслідком відмову в задоволенні позову в цій частині позовних вимог.

Щодо квартири АДРЕСА_1 . Судом встановлено, що зазначена квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округа за реєстровим № … та відповідно до даних Реєстру речових прав на нерухоме майно була зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 19 квітня 2019 року, тобто в період перебування у зареєстрованому шлюбі.

Верховний Суд своїй Постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України.

Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у Постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Судом встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпро від 02 вересня 2019 року у справі № 204/3265/19 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 (прізвище « ОСОБА_3 » було залишено без змін) та ОСОБА_2 , зареєстрований 13 жовтня 1990 року у Кіровському відділі ЗАГС м. Дніпро (колишня назва «Дніпропетровськ»), актовий запис № 921. У зазначеному рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпро від 02 вересня 2019 року у справі № 204/3265/19 про розірвання шлюбу було встановлено конкретний час з якого сторони припинили фактичні шлюбні відносини. Так, в цьому рішенні судом зазначено, що з жовтня 2017 року фактичні сімейні відносини між сторонами припинені і шлюб носить формальний характер, доказів зворотного суду не представлено. Крім того, в резолютивній частині цього рішення судом наведені наступні дані щодо зареєстрованого місця проживання сторін, а саме ОСОБА_2 місце проживання АДРЕСА_3 та зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_4 , що цілком збігається із доказами, що надані сторони у справі, що розглядається на підтвердження їх окремого місця проживання. Це рішення набуло законної сили 11 грудня 2019 року і не було оскаржено відповідачем ОСОБА_1 .

Також, за наявними у справі доказами судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 у 2021 році зверталась до Мар`їнського районного суду Донецької області із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення. Дослідженням тексту уточненої заяви у справі № 237/3325/21, яка містить підпис заявниці ОСОБА_1 , судом встановлено, що, звертаючись до Мар`їнського районного суду Донецької області із заявою в порядку окремого провадження ОСОБА_1 вказала суду конкретний час з якого за її переконанням були припинені фактичні шлюбні відносини між нею та ОСОБА_2 , а саме в 2010-2011 роках.

При оцінці доказів суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, надаючи оцінку наданим сторонами доказам, зібраним у справі в цілому, так і кожному доказу, суд вважає можливим визнати обставини, що були встановлені саме рішенням суду від 02 вересня 2019 року в цивільній справі № 204/3265/19 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що перебувало в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпро, оскільки саме цим рішенням судом було встановлено, що фактичні сімейні відносини між сторонами були припинені з жовтня 2017 року і з цього моменту шлюб носить формальний характер.

Як було зазначено вище, презумпція спільності майна набутого подружжям у шлюбі може бути спростована іншим з подружжя зокрема через оспорювання поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у Постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61 - 13953св19) Верховний суд зазначив, що сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Отже, незважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 а хоча й була придбана на ім`я відповідача ОСОБА_2 ще в зареєстрованому шлюбі (19 квітня 2019 року), але вже за окремого проживання позивача та відповідача, що було встановлено судовим рішенням в іншій справі. Зазначене у свою чергу свідчить, що відповідач у справі ОСОБА_2 довів належними та допустимими доказами, що це майно було набуте ним саме за час його окремого проживання з позивачкою ОСОБА_1 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з жовтня 2017 року, а отже на переконання суду відповідно до частини шостої статті 57 СК України на це майно не розповсюджується статус спільного сумісного майна подружжя.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Серед способів захисту цивільних прав та інтересів зокрема є: визнання права та зміна правовідношення.

Цією статтею передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина першастатті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положення частини другої статті 13 Цивільного Кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18 та від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися інтими засобами.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення таїною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 2, 9, ч. 1 ст. 8 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має главо мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».

Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ч.1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд також звертає увагу на питання щодо пропуску позовної давності про поділ спільного майна подружжя, виходячи з наступного.

Судом в судовому засіданні з наданих сторонами письмових доказів з`ясовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно актового запису № 921, вчиненому у Кіровському відділі ЗАГС м. Дніпро (колишня назва «Дніпропетровськ») перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 1990 року. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпро від 02 вересня 2019 року у справі № 204/3265/19 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 (прізвище « ОСОБА_3 » було залишено без змін) та ОСОБА_2 , зареєстрований 13 жовтня 1990 року у Кіровському відділі ЗАГС м. Дніпро (колишня назва «Дніпропетровськ»), актовий запис № 921. У зазначеному рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпро від 02 вересня 2019 року у справі № 204/3265/19 про розірвання шлюбу було встановлено конкретний час з якого сторони припинили фактичні шлюбні відносини. Так, в цьому рішенні судом зазначено, що з жовтня 2017 року фактичні сімейні відносини між сторонами припинені і шлюб носить формальний характер, доказів зворотного суду не представлено. Крім того, в резолютивній частині цього рішення судом наведені наступні дані щодо зареєстрованого місця проживання сторін, а саме ОСОБА_2 місце проживання АДРЕСА_3 та зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_4 , що цілком збігається із доказами, що надані сторони у справі, що розглядається на підтвердження їх окремого місця проживання. Це рішення набуло законної сили 11 грудня 2019 року і не було оскаржено відповідачем ОСОБА_1 .. За наявними у справі доказами судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 у 2021 році зверталась до Мар`їнського районного суду Донецької області із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення. Дослідженням тексту уточненої заяви у справі № 237/3325/21, яка містить підпис заявниці ОСОБА_1 , судом встановлено, що, звертаючись до Мар`їнського районного суду Донецької області із заявою в порядку окремого провадження ОСОБА_1 вказала суду конкретний час з якого за її переконанням були припинені фактичні шлюбні відносини між нею та ОСОБА_2 , а саме в 2010-2011 роках.

При оцінці доказів суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, надаючи оцінку наданим сторонами доказам, зібраним у справі в цілому, так і кожному доказу, суд вважає можливим визнати обставини, що були встановлені саме рішенням суду від 02 вересня 2019 року в цивільній справі № 204/3265/19 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що перебувало в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпро, оскільки саме цим рішенням судом було встановлено, що фактичні сімейні відносини між сторонами були припинені з жовтня 2017 року і з цього моменту шлюб носив формальний характер.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Подані сторонами докази свідчать, що судові спори між сторонами щодо визнання права власності на майно, що було придбано в період шлюбу, тривають між сторонами з другої половини 2021 року (посилання сторін на судові спори в Мар`їнському районному суді справа № 237/3325/21 та в Самарському районному суді справа № 206/4115/21), а отже зважаючи на фактично припинені між сторонами шлюбні відносини з жовтня 2017 року, позивачка вже у 2021 році мала судові спори із відповідачем щодо поділу спільного майна.

Отже, оскільки саме відповідач у справі ОСОБА_2 повинен довести обставину припинення фактичних шлюбних відносин у загальному порядку відповідно до засад диспозитивності й змагальності цивільного процесу, суд вважає, що відповідачем надано суду належні та допустимі докази, які вказують на те, що дійсно, шлюбні відносини між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 були припинені ще в жовтні 2017 року і саме із цим конкретним часом суд пов`язує припинення спільного життя сторін.

Таким чином, вже станом на день набрання сили рішенням суду у цивільній справі № 204/3265/19 (11 грудня 2019 року) про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що перебувало в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпро, позивач, у зв`язку із фактично припиненими між сторонами шлюбними відносинами з жовтня 2017 року, знала або могла дізнатися про порушення свого права власності, а отже саме з цієї дати почав перебіг трирічний строк позовної давності, встановлений ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України. Із позовною заявою до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ позивач звернулась 21 грудня 2022 року.

Також: 14 лютого 2017 року у ОСОБА_2 вже народилась дитина від іншої жінки з якою від мешкав, ще з 2016 року, а 16 березня 2020 року друга дитина від цієї жінки, але вже у зареєстрованому із нею 15 січня 2020 року шлюбі вказане беззаперечно свідчить про припинення шлюбних відносин сторін ще з 2016-2017 року та мешкання відповідача сім`єю з іншою жінкою.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Веснін С.О. у відзиві на позов було заявлено про пропуск позивачем ОСОБА_1 строків позовної давності, чим було виконано вимоги зазначеної норми Цивільного кодексу.

Таким чином, з огляду на той факт, що фактично сторони припинили шлюбні відносини ще в жовтні 2017 році, шлюб між сторонами було розірвано у вересні 2019 року, а позивач звернулася з вимогою про поділ спільного майна подружжя лише у грудні 2022 року, тобто фактично більше ніж через чотири роки, хоча була обізнана із судовими спорами, розпочатими ще в середині 2021 року про поділ спільного майна подружжя, тобто могла раніше дізнатися про порушення свого права власності, суд приходить до висновку, що позивач пропустила строк звернення до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, що має наслідком відмову у задоволенні позову.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, припинення права спільної власності на майно, визнання права власності на частину нерухомого майна і стягнення судових витрат відмовити.

Таким чином вимоги позовної заяви про поділ майна подружжя, припинення права спільної власності на майно, визначення часток, стягнення витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 316, 321, 328, 331, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, припинення права спільної власності на майно, визнання права власності на частину нерухомого майна і стягнення судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 01 листопада 2023 року.

Суддя