РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року м.Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді - Лисиченко С.М.,

за участю: секретаря судових засідань - Кот Я.А.,

представника позивача - адвоката Голубкова В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди заподіяної смертю фізичної особи,,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ТОВ «Міжнародна страхова компанія» (далі - відповідач), в якому позивач просить стягнути з відповідача на його користь відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи в розмірі 100 000 (сто) тисяч грн., моральну шкоду в розмірі 50 000 (п`ятдесят) тисяч грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ухвалою Харківського апеляційного суду від 23.01.2020 закрито кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 135 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_4 залишені без розгляду із роз`ясненням позивачам права звернутися до суду в порядку цивільного судочинства. Вказав, що 07.04.2021, батько померлого - ОСОБА_1 звернувся до відповідача, як страховика цивільно- правової відповідальності власника транспортного засобу, яким керував ОСОБА_3 , із заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду заподіяну життю ОСОБА_5 , який загинув внаслідок наїзду на нього 03.12.2013 автомобіля «Шкода Октавія», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 . Листом від 12.04.2021 відповідачем відмовлено позивачу у відшкодуванні шкоди життю та здоров`ю, що спричинило смерть його сину у зв`язку із пропуском строку звернення до страховика із заявою, передбаченого підпунктом 37 пункту 37.1 статті Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивач вважає, що глава 19 ЦК України імперативно регулює правовідносини в області позовної давності, і, відповідно до частини 2 статті 265 ЦК України, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили рішенням суду, яким позов залишений без розгляду не зараховується до позовної давності. Законодавство про страхування, на яке посилається відповідач, не є спеціальним по відношенню до ЦК України, а тому не є пріоритетним для застосування в даних правовідносинах. З огляду на зазначене відповідач незаконно відмовив позивачу у виплаті страхової суми.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 06.08.2021 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Міжнародна страхова компанія» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2022 визначено головуючу суддю у справі: Лисиченко С.М. Підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи: перебування судді у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (відповідно до Наказу голови Київського районного суду м. Харкова Шаренко С.Л. №02-03/213 від 23.09.2022 «Про надання відпустки по догляду за дитиною судді Лях М.Ю.»).

Ухвалою від 19.10.2022 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Міжнародна страхова компанія» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи - прийнято до провадження судді Київського районного суду м. Харкова Лисиченко С.М. та призначено судове засідання.

Представник позивача - адвокат Голубков В.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені у позовній заяві та прохав її задовольнити. Зазначив, що позивачем не пропущено строк на звернення до відповідача з відповідною заявою про страхову виплату, з огляду на те, що строк на таке звернення переривався на час розгляду судом кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 135 КК України та поданого до нього цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Вважає, що звернення позивача в межах кримінального лише до ОСОБА_3 , а не до відповідача, як страховика, є правом позивача і ніяким чином не впливає на виплату відповідачем страхової суми. Наразі, в межах цивільного судочинства розглядається окремий позов, поданий позивачем до ОСОБА_3 , разом з цим, даний позов немає ніякого відношення до даної цивільної справи.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Правом на відзив не скористався, будь-яких заяв, клопотань до суду не подавав.

Згідно частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

З огляду на те, що неявка в судове засідання учасників справи, які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за можливе розглянути справу по суті на підставі наявних в справі доказів.

Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2 , 03.12.2013 приблизно о 05-00 годині, керуючи автомобілем «Шкода Октавія», р.н. НОМЕР_1 , та рухаючись зі сторони вул.Академіка Павлова по вул.Блюхера в бік вул.Академіка Барабашова у м.Харкові, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який перетинав проїжджу частину зліва направо, по ходу руху автомобіля. Після наїзду, водій ОСОБА_2 , суб`єктивно усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілого ОСОБА_5 в небезпечне для життя становище, нехтуючи моральними і правовими нормами, які передбачають надання допомоги людям, що перебувають у небезпечному для життя стані, та маючи можливість надати таку допомогу, зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, свідомо залишив потерпілого ОСОБА_5 в небезпечному для життя становище. Причиною смерті потерпілого ОСОБА_5 стала тупа травма голови і грудної клітини з переломом ребер, кісток черепа, розвитком шоку.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 19.08.2019 у справі № 640/19204/14-к н/п 1-кп/640/229/19, яка набрала законної, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 135 КК України на підставі статті 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудового розслідувань за №0001320 від 03.12.2013 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 135 КК України - закрито на підставі частини 2 статті 284 КПК України. Цивільний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - залишено без розгляду.

Відповідно до статті 49 КК України, суд може закрити кримінальну справу у зв`язку із закінченням строків давності. Однак, звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не має реабілітуючого характеру і означає визнання факту вчинення особою злочину, тому закон надає йому право заперечувати проти закриття справи (провадження) і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку.

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України обставини, ухвала про закриття провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності , яка набрала законної сили , є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльність особи, стосовно якої постановлена ухвала, лише в питанні , чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

На час вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , як власника автомобіля «Шкода Октавія», р.н. НОМЕР_1 , була застрахована у ТОВ « Міжнародна страхова компанія» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/0016561 від 12.06.2013.

За цим полісом ліміт відповідальності страховика за завдану шкоду життю та здоров`ю на одного потерпілого становить 100 000,00 грн., а за шкоду, заподіяну майну- 50 000,00 грн. Розмір франшизи- 1000,00 грн.

Згідно даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Відповідно до даних свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_3 , видане 18.10.2021 Малоданилівською селищною радою Харківського району Харківської області, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Листом вих. №2195 від 12.04.2021 ТОВ « Міжнародна страхова компанія», за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 07.04.2021 було відмовлено останньому у виплаті страхового відшкодування за шкоду життю ОСОБА_5 , у зв`язку із пропуском на звернення з відповідною заявою, передбачених підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і осоновоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровця або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 336/3665/16-ц (провадження № 61-44173св18), від 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21 (провадження № 61-4095св22).

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

Судом встановлено, що причиною смерті ОСОБА_5 стала тупа травма голови і грудної клітини з переломом ребер, кісток черепа, розвитком шоку, які він отримав, як пішохід, в результаті наїзду на нього автомобіля « Шкода Октавія», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять, а судом не встановлено обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу померлого ОСОБА_5 .

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Положеннями статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV визначено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, виключно лише на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові 09.07.2020 у справі №756/8644/19 та Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.12.2022 у справі № 340/936/19.

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦК України, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

З системного аналізу вищевказаних норм цивільного законодавства, повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.08.2023 у справі № 236/1077/21.

Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 202 Сімейного Кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Вказана обставина в ході судового розгляду має бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування.

Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В межах розгляду даної справи встановлено, що позивач є батьком ОСОБА_5 , який помер від отриманих тілесних ушкоджень в результаті наїзду транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2 . Позивач, станом на день смерть сина, досяг пенсійного віку. Разом з цим, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт того, що позивач перебував на утриманні померлого сина ОСОБА_5 та останній отримував доходи, які б надавали йому можливість утримувати позивача, матеріали справи не містять. Також, матеріали справи не містять докази про те, що позивач потребував такої допомоги та мав на день смерті його сина право на одержання від нього утримання.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог до відповідача про стягнення страхового відшкодування у порядку статті 1200 ЦК України та статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи те, що позивачем не доведено його право на страхове відшкодування, а саме шкода, пов`язаної із смертю потерпілого, суд не вирішує питання щодо дотримання позивачем встановленого законом строку на звернення до відповідача із заявою про зазначене страхове відшкодування.

Суд розподіляє витрати між сторонами відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 263-265, 268, 272, 273-276, ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю « Міжнародна страхова компанія», третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди заподіяної смертю фізичної особи.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ;

представник позивача- адвокат Голубков Віктор Геннадійович, адреса: м.Харків, вул. Вернадського, 178, оф.178;

відповідач: ТОВ "Міжнародна страхова компанія", , адреса: м.Харків, пр-т Гараріна,41/2;

третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 06.11.2023.

Суддя - С.М. Лисиченко