Дата документу 25.10.2023 Справа № 332/217/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 332/217/23 Пр. № 22-ц/807/1810/23 Головуючий у 1-й інстанції: Погрібна О.М. Повний текст рішення складено 07.07.2023 року Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника Зубенка Олександра Анатолійовича на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради (надалі - ТГ м. Запоріжжя в особі ЗМР), Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району (надалі - РА ЗМР по Заводському району), третя особа: Комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради (надалі - КП «Наше місто» ЗМР) про визнання членом сім`ї померлого наймача та визнання наймачем квартири

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-8), в якому просила: - встановити факт, що позивачка, яка фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , є членом сім`ї ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , із самого народження позивачки, тобто з 01.02.2000 по ІНФОРМАЦІЯ_2 , - визнати ОСОБА_1 наймачем квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - зобов`язати РА ЗМР по Заводському району прийняти розпорядчий документ щодо зміни договору найму житлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 та направити його до КП «Наше місто» ЗМР; - зобов`язати КП «Наше місто» укласти договір найму житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 ; - стягнути з РА ЗМР по Заводському району на користь позивача - ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вона - позивачка із самого народження постійно проживала разом зі своєю рідною бабкою ОСОБА_3 та дядьком ОСОБА_4 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, спільно сплачували рахунки за комунальні послуги, робили ремонт, разом утримували жиле приміщення в належному стані. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , після її смерті позивачка разом із ОСОБА_4 продовжували проживати у квартирі за вказаною адресою, утримувати її, сплачувати рахунки за комунальні послуги. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . 25 червня 2022 року позивачка одружилась з ОСОБА_5 та змінила своє прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 . Після смерті ОСОБА_4 позивачка продовжила проживати разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 у квартирі за вказаною адресою, разом вони продовжують нести тягар з утримання цієї квартири. Головним наймачем вказаної квартири була ОСОБА_3 .

У зв`язку зі смертю ОСОБА_3 позивачка звернулась із заявою до РА ЗМР по Заводському району з проханням визнати її новим наймачем вказаного житлового приміщення та переукласти з нею договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, проте отримала відмову від відповідача-2 у визнанні її новим наймачем (лист К-296-3-328 від 15.09.2022). У своєму листі відповідач-2 ніяким чином не обґрунтовує відмову у визнанні позивача новим наймачем вказаного житлового приміщення, а лише повідомляє, що дане питання було розглянуто на засіданні громадської комісії з житлових питань Заводського району від 13.09.2022 та, керуючись ст.ст.63,103,106 ЖК України комісією прийнято рішення відмовити у наданні позивачу згоди на зміну договору найму однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я позивачки. Зазначає, що після смерті ОСОБА_3 організацією та проведенням її поховання займалась позивач разом зі своєю матір`ю ОСОБА_8 . Крім того, факти спільного проживання позивачки з ОСОБА_3 , ведення спільного господарства можуть підтвердити свідки.

Також зазначає, що факт постійного проживання позивачки у житловому приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується довідкою Територіального відділу освіти Заводського району Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради №92 від 18.08.2022, де зазначено, що ОСОБА_9 навчалась у гімназії №46 з 1 по 9 клас та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує також тим, що позивачка з самого народження проживала у зазначеній квартирі, провела в ній дитинство та юність, а тому має тривалий зв`язок саме з цим місцем проживання. Тому вважає, що позивачка має право, як член сім`ї, який тривалий час проживала та проживає зараз в зазначеній квартирі, на визнання її наймачем та укладення з нею договору найму житлового приміщення.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Погрібну О.М. (а.с. 45).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 55) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2023 року (а.с. 193-200) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника Зубенка О.А. у своїй апеляційній скарзі (а.с. 207-214) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її вищезазначених позовних вимог у повному обсязі.

В автоматизованому порядку 08.08.2023 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 219).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 в особі представника Зубенка О.А. у цій справі відкрито 08 серпня 2023 року (а.с. 220), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 221), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та з урахуванням штату суддів апеляційного суду взагалі.

РА ЗМР по Заводському району, як відповідач, подала відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у на рішення суду першої інстанції у цій справі (а.с.234-237).

Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 222-224, 230-233), всі учасники цієї справи з`явились, окрім представника третьої особи КП «Наше місто» ЗМР, який про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив та клопотання про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за присутності позивача ОСОБА_1 , представника останньої - адвоката Зубенка О.А. (а.с. 217), представника ТГ м. Запоріжжя в особі ЗМР та РА ЗМР по Заводському району Салата Н.П.(а.с. 237-238).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника Зубенка О.А. у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішення є: … рішення, постанови…

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі, керувався ст.ст. 12, 81, 89, 247, 263-265, 280-282 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та безпідставності останнього.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_10 , батьками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_11 (копія а.с. 15).

З паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , вбачається, що остання 05.10.2002 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_13 та з 19.01.1993 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (уопія а.с. 13).

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 народився ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_11 (копія а.с. 17).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 народилася ОСОБА_9 , батьками якої є ОСОБА_10 та ОСОБА_14 (копія а.с. 12).

Згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 , позивачка ОСОБА_1 25 червня 2022 року уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » (копія а.с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 та довідкою про причини смерті від 25.01.2021, з якої вбачається, що причиною смерті ОСОБА_3 є інсулінозалежний цукровий діабет (копія а.с. 19).

ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 (копія а.с. 20).

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , яка народилась в м. Запоріжжі (а.с. 99).

Згідно з ордером № 1660, виданим виконавчим комітетом Міської ради народних депутатів м. Запоріжжя від 13 серпня 1996 року, ОСОБА_3 та члену її сім`ї - сину ОСОБА_4 надано однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Відповідно до довідки за № 1281 від 04.05.2006 за підписом начальника ЖЕУ- 62, виданої на ім`я ОСОБА_12 , остання проживає за адресою: АДРЕСА_2 , та має склад родини: донька ОСОБА_9 , 2000 року народження та батько ОСОБА_11 , 1951 року народження (а.с. 73).

З довідки №92 від 18.08.2022 за підписом директора Запорізької гімназії №46 Територіального відділу освіти Заводського району Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради вбачається, що ОСОБА_9 навчалась у гімназії №46 з 1 по 9 клас та проживала за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23).

За змістом довідки ТОВ «Жилсервісбуд» за №04/02-0016 від 20.02.2023р.: квартира за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває в державній власності, особовий рахунок НОМЕР_8 оформлений на ОСОБА_3 , по особовому рахунку рахуються дві особи, сума нарахувань за місяць становить 240,02 грн., сума заборгованості станом на 20.02.2023 становить 5420,07 грн. (а.с. 74).

З довідки про особовий рахунок ТОВ «Жилсервісбуд» судом першої інстанції було правильно встановлено, що особовий рахунок № НОМЕР_8 за адресою: АДРЕСА_1 , оформлений на ОСОБА_3 ; загальна кількість осіб, на яких нараховуються витрати/внески: 2 особи; статус житла: державна; загальна площа квартири 34,24м, корисна площа квартири: 33,20м, житлова площа квартири 19,32 м, сума заборгованості з утримання будинку становить 4798,53 грн. (а.с. 24).

З довідки КП «Наше місто» від 13.03.2023 вбачається, що за особовим рахунком НОМЕР_8 , який оформлено на ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , наявна заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги (утримання будинку) станом на 01.03.2023 в розмірі 734,34 грн.

Під час судового розгляду стороною позивача надані квитанція від 17.03.2023 про сплату заборгованості КП «Наше місто» в розмірі 736,81 грн., в якій платником зазначена ОСОБА_3 (а.с. 107) та від 17.03.2023 про сплату заборгованості ТОВ «Жилсервісбуд» в розмірі 5488,65 грн., в якій платником зазначена ОСОБА_3 (а.с. 106).

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги надані позивачкою вищезазначені квитанції про сплату за житлово-комунальні послуги, оскільки зазначені квитанції сформовані 17 березня 2023 року, тобто після смерті наймача ОСОБА_3 , не стосуються суті спору та не містять доказів оплати послуг саме позивачкою.

Також суд першої інстанції правильно не брав уваги надані позивачкою копії квитанції про оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 25-36), оскільки вони не можуть свідчити про ведення спільного господарства позивачкою з покійною ОСОБА_3 , так як всі вони сформовані та сплата за ними відбулася у 2022 році, та не стосуються спірного періоду (01.02.2000 по 23.01.2021).

Як вбачається з доданого до позовної заяви рахунку-заказу на ритуальні послуги з поховання померлої ОСОБА_3 , замовником наданих послуг є ОСОБА_12 ; є договір страхування № 95365; згідно з прейскурантом вартість ритуальних послуг становить 20360,00 грн., які часткова компенсовані пенсією покійної, - 6400,00 грн; 13960,00 грн становить сума без страхування; 12410,00 грн - борг (а.с. 22).

Ст. 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» передбачено, що поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою.

Суд першої інстанції правильно вважав, що вищезазначений рахунок-заказ на ритуальні послуги з поховання померлої ОСОБА_3 не може свідчити про факт постійного проживання позивачки разом із ОСОБА_3 на день смерті останньої та не містить інформації щодо предмета доказування.

Крім того, судом першої інстанції також правильно було встановлено, що відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру за №1, позивачка з 16.03.2000 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11).

З Інформаційної довідки (а.с. 75) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 13.02.2023 вбачається, що на ім`я ОСОБА_9 , рнокпп НОМЕР_9 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , зареєстровано право приватної спільної часткової власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , інша частки зазначеної квартири зареєстровані на ім`я ОСОБА_12 (матері позивачки).

Зазначені обставини учасники судового розгляду у суді першої інстанції не спростовували і не заперечували.

Судом першої інстанції також правильно встановлено, що позивачка ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_6 ) із заявою від 31.08.2022 звернулася до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про зміну договору найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та визнання її новим наймачем житлового приміщення за вищевказаною адресою (а.с. 37-39).

Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Заводському району заява ОСОБА_1 була розглянута та громадською комісією з житлових питань Заводського району було прийнято рішення про відмову у наданні згоди на зміну договору найму однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 на її ім`я, із посиланням на ст.ст.63,103,106 ЖК України (а.с. 40).

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як передбачено ст. ст. 76 - 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. ст. 79 - 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. ч. 3,4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом.

В ч. 1 ст. 5 ЖК України вказано, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

За положеннями ч.ч.1,2 ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з ч.1 ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, відповідно до ст.65 ЖК України, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

За змістом ст. 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили.

За положеннями ч. 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

За змістом вказаних норм, будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст.64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні. Судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

За обставинами справи судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_3 , яка була наймачем спірної квартири.

Позивачка у позовній заяві стверджує, що вона безперервно проживала із бабкою ОСОБА_3 у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 однією сім`єю з 01.02.2000 по ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто по день смерті ОСОБА_3

25 червня 2022 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та продовжує проживати у квартирі, яка є предметом спору.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК України).

Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі № 289/847/21, від 06 січня 2023 року у справі № 523/1756/20.

Крім того, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. (частина четверта статті 29 ЦК України).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно критично оцінив довідку №92 від 18.08.2022 за підписом директора Запорізької гімназії №46 Територіального відділу освіти Заводського району Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради про те, що місцем проживання ОСОБА_9 , яка навчалась у гімназії №46 з 1 по 9 клас, є адреса: АДРЕСА_1 , тим більш що у довідці не зазначені фактичні дані, яки дали підстави адміністрації Запорізької гімназії №46 зробити висновки щодо проживання ОСОБА_9 за вказаною у довідці адресою.

Крім того, за матеріалами справи судом першої інстанції було правильно встановлено, що з 13.08.1996 у спірній квартирі відповідно до ордеру № 1660 проживав ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Будь-яких доказів щодо втрати його права на проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 позивачкою не надано.

На час, про який вказує позивачка ОСОБА_1 , ОСОБА_4 був членом сім`ї наймача спірної квартири ОСОБА_3 та в установленому законом порядку не був позбавлений права користування цією квартирою, а відтак його згода на вселення є обов`язковою.

Відтак на вселення позивачки у спірну квартиру необхідна була не лише згода наймача квартири - бабки позивачки, а і письмова згода члена сім`ї наймача, а саме ОСОБА_4 .

Проте, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази наявності письмової згоди ОСОБА_4 на вселення позивачки у спірну квартиру.

Матеріали справи також не містять доказів того, що позивачка ставила питання щодо своєї реєстрації у спірній квартирі до ІНФОРМАЦІЯ_3 (дата смерті ОСОБА_3 ).

Крім того, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачка з 16.03.2000 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

З Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно , Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 13.02.2023 вбачається, що на ім`я ОСОБА_9 рнокпп НОМЕР_9 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , зареєстровано право приватної спільної часткової власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , інша частки зазначеної квартири зареєстровані на ім`я ОСОБА_12 (матері позивачки).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачка зазначає, що ЖК України не містить заборони визнавати новим наймачем житлового приміщення особу, яка має у власності інше нерухоме майно.

Крім того посилається на те, що відповідно до ст.47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 має загальну площу у 45,64 кв. м, з яких житлова площа - 25,83 кв. м. Вважає, що житлової площі у 25,83 кв.м. позивачки із малолітньою дитиною та батьків позивачки недостатньо для нормального проживання чотирьох осіб, тому, переслідуючи мету на нормальні житлові умови для себе і своєї дитини, позивач і потребує переукладення з нею договору найму житлового приміщення.

Згідно зі ст. 31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Відповідно до ст. 42 ЖК України жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтями 421, 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першою статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством України.

Згідно зі ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно з частинами першою, другою статті 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (ч.1 ст. 58 ЖК України).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що матеріали справи не містять відомостей і про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов в Заводському районі м. Запоріжжя.

Посилання позивачки на те, що за місцем її реєстрації замала житлова площа не є передбаченими законом підставами для позбавлення відповідача, як власника спірного житла, права володіти та користуватись власністю.

За таких обставин приватні інтереси ОСОБА_1 на забезпечення себе комфортними умовами проживанням за рахунок житла державного фонду м. Запоріжжя, без дотримання визначеного законом порядку безоплатного забезпечення житлом та поза встановленої законом процедури, суперечать загальному суспільному інтересу у збереженні правопорядку та забезпеченні рівності всіх громадян у реалізації права на житло.

Крім того, суд першої інстанції правильно врахував те, що за змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні у будинку державного чи громадського житлового фонду або, якщо є інші докази того, що вона не змінювала свого постійного місця проживання.

Вказана правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2019 р. у справі №760/8122/17 провадження №61-5069 св 19, постановою Верховного Суду від 29.10.2020 р. у справі №759/7965 провадження 61-11128 св 20.

Відтак, за матеріали справи не встановлено наявності письмової згоди всіх членів сім`ї наймача на вселення позивачки у спірну квартиру та не встановлено постійного її проживання у спірній квартирі.

При цьому, додані до позовної заяви докази, а саме копії квитанцій про сплату комунальних послуг на ім`я ОСОБА_3 та рахунок-заказ на ритуальні послуги з поховання померлої ОСОБА_3 не можуть свідчити про факт постійного проживання позивача разом із ОСОБА_3 на день смерті останньої, бути належними доказами ведення спільного господарства з померлим наймачем з 2000 року та не містять інформації щодо предмета доказування.

Відсутні докази та відомості про необхідність стороннього догляду за станом здоров`я ОСОБА_3 , що зазначали у своїх показах свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 та відсутні докази того, що позивачка за свій кошт здійснювала придбання ліків або використовувала спільні кошти для лікування ОСОБА_3 .

Як було зазначено, вищевказані докази по суті не підтверджують факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків між позивачкою та померлою ОСОБА_3 .

В той же час, покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 129/2115/15-ц від 14 лютого 2018 року.

Таким чином, позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо проживання однією сім`єю з померлою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , із самого народження позивачки, тобто в період часу з 01.02.2000 по 23.01.2021.

Отже, належних доказів щодо дотримання порядку вселення, виконання позивачкою обов`язку члена сім`ї наймача, а також того, що за життя ОСОБА_3 позивачка не ставила питання про набуття нею права на спірну квартиру в установленому законом порядку, суду не надано.

Також суд першої інстанції правильно виходить із того, що для ОСОБА_1 відсутні й підстави для застосування концепції «правомірних очікувань» у контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, для відповідача відсутні такі умови: як пов`язаність з наслідками, на виникнення яких він законно міг сподіватися, наявність підстав у праві для захисту його прав, усталена судова практика.

В цьому контексті слід звернути увагу, що законні очікування є одним із проявів справедливості у праві й передбачають юридичну визначеність правового регулювання щодо суб`єктів права. Законні очікування - невід`ємна частина юридичної визначеності і полягають у тому, що якщо особа очікує досягнення певного результату, діючи відповідно до норм права, то має бути гарантований захист цих очікувань.

Дійсно, складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005; Рішення Конституційного Суду України від 31 березня 2015 року № 1-рп/2015).

Натомість в даному випадку у ОСОБА_1 не було підстав для застосування принципу правомірних очікувань, а саме збереження за собою спірного житла для проживання, із зазначених вище підстав.

Аналізуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що посилання ОСОБА_1 щодо тривалого проживання в квартирі до смерті наймача та ведення спільного господарства з наймачем не знайшли свого об`єктивного підтвердження, оскільки в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не підтверджені належними та допустимими доказами.

Саме лише перебування ОСОБА_1 в родинних відносинах з померлою ОСОБА_3 не свідчить про ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимога встановлення факту того, що позивачка ОСОБА_1 є членом сім`ї померлої ОСОБА_3 , та проживала з нею однією сім`єю з 01.02.2000 по ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто по день смерті ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , є необґрунтованою та безпідставною, а тому задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника Зубенка О.А. дублюють доводи позовної заяви у цій справі (а.с. 1-8), яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, ґрунтуються не на законі, а на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України, та лише відображають позицію позивача у цій справі, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги сторони позивача.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, сторона позивача не надала апеляційному суду до своєї апеляційної скарги чи у судовому засіданні через свого представника доказів, передбачених ст. 367 ч. 3 ЦПК України.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели саме до неправильного вирішення по суті цієї справи.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника Зубенка О.А. не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника Зубенка Олександра Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 01.11.2023 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.