справа № 369/3735/22 головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/9711/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Білогороської сільської ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визначити разом з ним проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 2013 року. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_5 , 2014 року народження, та ОСОБА_6 , 2018 року народження. Позивач вказує, що сімейне життя з відповідачем не склалось, сторони проживають окремо. Зазначає, що після розірвання шлюбу діти мають залишитись проживати разом з ним. Так, за час спільного проживання ОСОБА_2 ніколи не працювала та не мала доходу, позивач один повністю забезпечував родину. При цьому, орган опіки та піклування не може передати дитину тому з батьків, хто не має самостійного доходу. Також, відповідач повідомила позивача, що не має наміру більше проживати в Україні. Позивач вважає, що саме в Україні в дітей є комфортне житло, вони забезпечені медичним обслуговуванням, мають соціальний захист. Вивезення дітей за кордон для постійного проживання змінить їх сталі звички та середовище, адже діти перебуватимуть за межами батьківщини в іншому мовному та релігійному середовищі, що може негативно вплинути на їх здоров`я та розвиток. Такий переїзд суперечить інтересам дітей. Відповідач вказує, що на даний час йому не відомі джерела доходу відповідача за межами України. ОСОБА_1 зазначає, що за час спільного проживання він брав активну участь у вихованні та розвитку дітей, проводив з ними час, повністю забезпечував матеріально, тому розрив міцних стосунків, які склались між ним та дітьми, негативно вплине на їх розвиток, зашкодить їх інтересам. Вказав, що визначення місця проживання дітей разом з ним, найкраще відповідатиме саме інтересам дітей, забезпечить їх розвиток та виховання в належних умовах.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що ним відповідними доказами було доведено суду необхідність визначення місця проживання дітей саме з ним. Відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції не було наведено належного обґрунтування висновків, з яких суд виходив при відмові у задоволенні позову, не зазначено, які обставини позивачем не доведено або які існують перешкоди для визначення місця проживання дітей з ним. Крім того, судом першої інстанції при відмові у позові, не наведено обґрунтування щодо кожної дитини. Суд не досліджував наведені обставини щодо можливості визначення місця проживання з позивачем окремо щодо доньки та сина, а застосував узагальнюючий підхід, що є неприпустимим в такого роду справах. Також, судом викладені безпідставні та не підтверджені жодними доказами висновки про те, що проживання дітей з матір`ю відповідатиме якнайкращим їх інтересам. Незважаючи на наведені позивачем перешкоди у залишенні дітей для подальшого проживання з матір`ю, та факти, що свідчать про її безвідповідальне ставлення до своїх батьківських обов`язків, суд протиправно відмовив у задоволенні вимоги про визначення місця проживання дітей разом з батьком, який має можливість здійснювати догляд за дітьми, їх виховання та матеріальне утримання. Крім того, наразі відповідач не повідомляла позивачу про місце перебування дітей, вона безпідставно їх приховує від позивача та не має наміру повертати дітей до України, ні зараз ні після перемоги України над агресором. Позивач вказує, що виходячи з фактичних обставин справи, суд при ухваленні рішення не врахував найкращі інтереси дітей, їх повного і гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а також рівня життя, необхідного для такого розвитку, матеріального забезпечення, забезпечення навчального процесу, які можуть бути забезпечені позивачем при проживанні дітей на території України разом з ним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що доводи апелянта викладені лише у вигляді особистої суб`єктивної думки та побудовані цілком на припущеннях, не підтверджені жодним належним та допустимими доказом по справі, апелянт на свою користь помилково трактує норми діючого законодавства. В той же час, свідомо вводячи в оману апеляційну інстанцію, апелянт не зазначає, що законність тимчасового переміщення дітей з постійного місця проживання до території Туреччини вже перевірялося Києво-Святошинським районним судом Київської області у межах цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Бучанської райдержадміністрації Київської області, про відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання, справа № 369/3386/22, та у межах сімейної справи № 2023/84 (ФDM2023/689), яка розглянута 11-м судом в сімейних справах провінції Анталья. Апелянт в своїй скарзі на рішення зазначає як єдину підставу для скасування рішення, що суд першої інстанції постановив на його думку протиправне рішення у справі, при цьому неправильно застосував норми матеріального права, а саме ч. 1 ст.161 СК України. В той же час, позивач повторно навів низку обставин, раніше викладених в позовній заяві, у вигляді суб`єктивних міркувань, як обґрунтування своєї скарги, які вже були предметом розгляду першої інстанції та яким суд справедливо надав оцінку у мотивувальній частині рішення. На думку відповідача, наведені у апеляційній скарзі доводи цілком надумані, такі, що не мають доказового підґрунтя, апелянт хибно та на свій розсуд трактує норми процесуального та матеріального права, при цьому не зазначає в чому саме полягає протиправність рішення суду першої інстанції і які фактично норми матеріального права невірно застосовані судом, при цьому свідомо ігнорує чи приховує судові рішення, які мають преюдиційне значення для даної справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 01 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис №132 (а.с. 7, т.1).

Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8-11, т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, а, відтак, відмова у задоволенні позову відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

Апеляційний суд частково погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободне надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Такі висновки викладено Верховним Судом у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20 (провадження № 61-530св23).

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як вбачається з матеріалів справи, родина проживала в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності як на земельну ділянку, так і на житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_2 .

На початку повномаштабного вторгнення російської федерації на територію України сторони проживали разом. У квітні 2022 року ОСОБА_2 разом з дітьми виїхала за межі країни. На час розгляду справи відповідач з дітьми перебуває на території Турецької Республіки.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зокрема вказує про те, що відповідач повідомила його, що не має наміру більше проживати в Україні. Позивач вважає, що саме в Україні в дітей є комфортне житло, вони забезпечені медичним обслуговуванням, мають соціальний захист. Вивезення дітей за кордон для постійного проживання змінить їх сталі звички та середовище, адже діти перебуватимуть за межами батьківщини в іншому мовному та релігійному середовищі, що може негативно вплинути на їх здоров`я та розвиток.

Однак, пояснення позивача, що відповідач має намір залишитись на постійному місці проживання за кордоном, змінити громадянство дітей на громадянство країни-агресора не знайшли свого підтвердження при розгляді справи ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції. Жодного доказу таким обставин суду не надано, позивач обмежився лише власними поясненнями.

Натомість, відповідно до пояснень сторони відповідача, ОСОБА_2 змінювати місце проживання дітей не має наміру, після закінчення війни повернеться з дітьми, де останні мають повністю влаштовані умови для проживання, навчання в будинку, який належить їй на праві власності.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на всій території України введено воєнний стан.

З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21.

Відтак, тимчасове перевезення відповідачем дітей за кордон, за умови введеного на території України воєнного стану, відповідає якнайкращим інтересам дітей та забезпечує їх безпеку та право на життя.

Крім того, законність тимчасового переміщення дітей з постійного місця проживання до Туреччини вже перевірялося Києво-Святошинським районним судом Київської області у межах цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Бучанської райдержадміністрації Київської області, про відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання, справа №369/3386/22.

Рішенням Києво-Святошинським районним судом Київської області від 07 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 червня 2023 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову через недоведеність позовних вимог.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей немає, оскільки фактично діти проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 , як з позивачем так і з відповідачем, що підтверджуються сторонами у поясненнях.

Також, матеріали справи не містять висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору щодо визначення місця проживання дітей на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Клопотання щодо витребування відповідно висновку позивач суду не заявляв.

Відтак, позивачем при зверненні до суду з позовом не доведено факту окремого проживання сторін та наявності між ними спору щодо місця проживання дітей, тобто обставин, з якими матеріальний та процесуальний закон пов`язує вирішення цього питання в судовому порядку.

Крім того, звертаючись до суду з позовною заявою, ОСОБА_1 просив визначити місце проживання разом з ним. Натомість, не вказав конкретної адреси, за якою за умови задоволення позовних вимог, буде визначено місце проживання дітей.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько чи мати дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Відповідні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №607/1091/16-ц.

Враховуючи зазначене, підстав до задоволення позову ОСОБА_1 про визначення проживання дітей разом з ним, без зазначення конкретної адреси, немає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вдався до оцінки обставин, які не є предметом зазначеного спору, а саме щодо доцільності проживання дітей разом з матір`ю.

Зокрема, в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції вказав, що «у спірних правовідносинах найкращим інтересам дітей відповідатиме їх постійне проживання разом із матір`ю, за місцем проживання якої створено всі необхідні умови для гармонійного розвитку дітей. З урахуванням конкретних обставин даної справи, безперервне проживання дітей з матір`ю за кордоном вже більше року, забезпечить їх розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що є благополучним. Проживання дітей з мамою відповідає їх якнайкращим інтересам, оскільки мати сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, доказів протилежного позивачем не надано».

Разом з тим, оцінюючи доцільність проживання дітей з матір`ю, суд першої інстанції не звернув уваги, що спір щодо визначення місця дітей з матір`ю відсутній. Таких вимог відповідач суду не заявляла.

Відтак, відмовляючи у задоволенні позову та даючи оцінку обставинам доцільності проживання дітей разом з матір`ю, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та надав оцінку обставинам, з якими позивач не обґрунтовував своїх вимог.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в мотивувальній частині через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2023 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 03 листопада 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.