Справа № 279/4379/23
Провадження № 2/279/1257/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2023 року

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Недашківської Л.А., з секретарем Хомутовською М.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу №279/4379/23 за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, який мотивує тим, що позивачем в рамках даного позову являється Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна», проте до 7 серпня 2019 року дане товариство являлось Публічним акціонерним товариством, що підтверджується протоколом Загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» № 02/19 від 30 липня 2019 року та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 7 серпня 2019 року.

25.06.2020 року в м.Києві по вул.Міська мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Nissan Juke» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Nissan Tiida» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 ..

Відповідно до постанови Подільського районного суду м.Києва від 04.12.2020 р., по справ №758/8286/20 ОСОБА_1 було визнано винним в настані ДТП.

У результаті даної ДТП було пошкоджено застрахований у ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна», згідно з умовами договору страхування №3014/261/001983 від 30.07.2019 р., транспортний засіб «Nissan Juke» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 ..

Власник пошкодженого автомобіля звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» із заявою про сплату страхового відшкодування згідно договору добровільного страхування наземного транспорту.

Згідно з умовами договору, на підставі розрахунку суми страхового відшкодування, рахунку СТО та інших зібраних по справі документів було розраховано та виплачено страхове відшкодування в розмірі 100111,94 грн., що підтверджується платіжним дорученням.

Таким чином позивач виконав свої зобов`язання перед страхувальником згідно умов договору.

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта» на підставі полісу АР/8453568, страхова компанія надала страховий захист своєму страхувальнику - відповідачу та здійснила страхову виплату у межах ліміту на користь позивача у розмірі 78543,36 грн..

Різниця між завданою шкодою відповідачем і шкодою, яка відшкодувалася страховою компанією відповідача становить: 21568,58 грн. = (100111,94 (розмір завданої шкоди) - 78543,36 грн.(сума відшкодування ПАТ «НАСК «Оранта»).

Претензією позивач письмово повідомив відповідача щодо необхідності виплати на його користь грошових коштів.

Тому просить суд стягнути із відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 21 568,58 грн. та витрати на оплату судового збору.

09.10.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де просить в задоволенні позову відмовити, вказав, що згідно страхового поліса №АР/8453568, який діяв на момент страхового випадку сума за шкоду заподіяну майну складала 130000 грн. Власник пошкодженого майна отримав від позивача кошти в сумі 100111,94 грн. Позивач в свою чергу звернувся до ПАТ"НАСК" Оранта", де був застрахований відповідач і "Оранта" частково відшкодувала 78543,36 грн., хоча повинна була відшкодувати всю суму, так як ліміт складав 130000 грн.. Отже вважає, що він не може бути відповідачем, так як є неналежним відповідачем.

Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що між ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» та ОСОБА_2 було укладено договір №3014/261/001983 від 30.07.2019 р. добровільного страхування наземного транспорту «Nissan Juke» д.н.з. НОМЕР_1 .

Згідно даного договору, ПАТ «СК Універсальна» взяло на себе зобов`язання відшкодувати витрати, зазнані страховиком при настанні страхового випадку щодо запобігання або зменшення розміру збитків (шкоди) у розмірі передбаченому цим Договору.

Відповідно до постанови Подільського районного суду м.Києва ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та провадження по справі закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП в зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушеннЯ строків передбачених ст.38 КУпАП.

26.06.2020 року ОСОБА_2 , як власник автомобіля «Nissan Juke» д.н.з. НОМЕР_1 , звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування до ПАТ «Страхова компанія «Універсальна».

Відповідно до аварійного сертифікату вартість складеного провідним фахівцем з врегулювання збитків вартість страхового відшкодування по автомобілю «Nissan Juke» д.н.з. НОМЕР_1 , становить 100111,94 грн.

ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» сплатило ОСОБА_2 , суму страхового відшкодування в розмірі 100111.94 грн, що підтверджується страховим актом № 61105/1 та платіжними дорученнями №201129 від 15.07.2020 року.

На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу «Nissan Tiida» д.н.з. НОМЕР_2 була застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в ПАТ «НАСК «Оранта» згідно полісу № АР/8453568, де вказано, що ліміт за шкоду майну становить 130000.00 грн.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а постанова у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв`язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» за № 4 від 01.03.2014 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини (п. 4).

Частинами 1 і 2 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон № 1961-IV).

Згідно з статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Звертаючись до суду із вказаним позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 різницю між завданою шкодою і шкодою страхової компанією.

Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити у такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована, який викладено у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 (пункт 154), від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Якщо шкода, завдана потерпілій особі під час ДТП, перевищує ліміт страхового відшкодування, то різниця між завданою шкодою та сумою страхового відшкодування покладається на страхувальника.

Таким чином, страхувальник є належним відповідачем у справах із позовними вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, які не перевищують ліміту страхового відшкодування, визначеного у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів між страховиком та страхувальником.

Як вбачається з полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/008453568 цивільно-правова відповідальність відповідача на час зазначеної дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ПАТ "НАСК"Оранта". Ліміт відповідальності згідно вказаного полісу становить 130000.00 грн за шкоду заподіяну майну. Таким чином, ПАТ "НАСК"Оранта", уклавши з відповідачем договір страхування цивільно-правової відповідальності, взяло на себе обов`язок у межах страхової суми відповідати за шкоду, завдану страхувальником третій особі.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення майнової шкоди, заподіяної у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу, єдиним відповідачем вказавши ОСОБА_1 , як особу, винну у ДТП.

Разом з тим, до участі у справі страховик ПАТ "НАСК"Оранта" у якості співвідповідача залучений не був.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Як вбачається із положень Цивільного процесуального законодавства, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

З аналізу ст.51 ЦПК України слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19 (провадження № 61-6327св20) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Позивачем не заявлені будь-які вимоги до відповідача, які б свідчили про наявність між ними спору про право, як не наведено обставин, які б свідчили про його порушення прав саме внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

З огляду на зазначене визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.

Так, як вказувалось вище, у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Відшкодування різниці між завданою шкодою та сумою страхового відшкодування покладається на страхувальника.

Враховуючи те, що позивач звернувся до страхувальника із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, страхова компанія до участі у справі в якості співвідповідача залучена не була, клопотань про таке залучення від позивача не надходило та судом не вирішувалося, оцінка обгрутованості завданої шкоди в межах страхового ліміту не була надана, так як не входить в предмет спору в силу принципу диспозитивності, а відтак не може бути обрахована різниця між завданою шкодою та розміром страхової виплати, яку необхідно покладати на винуватця ДТП, в силу того, що у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик, суд вважає, що у задоволені позовних вимог про стягнення майнової шкоди слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог до вказаного відповідача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 89, 141-142, 175, 206, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 22, 1166, 1187, 1194 ЦК України, ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня проголошення (складення) рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Сторони:

Позивач Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Універсальна", місце проживання: 01133, м. Київ, вул. Лесі Українки, 9, ЄРДПОУ 20113829.

Відповідач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя Недашківська Л.А.

копія згідно з оригіналом