П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив:

визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 інформацію, яка поширена ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 у відеозаписі програми «ІНФОРМАЦІЯ_6» на телеканалі «ІНФОРМАЦІЯ_7», а саме: « До прикладу, пан ОСОБА_1 , його права рука, перший заступник, якого за руку хвата..., хапали правоохоронні органи в кабінеті на хабарі. Ну, тоді він не говорив про політичний тиск. Мене просто трішки дивує сам підхід. Замість того, щоб сказати: так, я готовий співпрацювати. Якщо є корупція, а вона є і пан ОСОБА_5 не раз сам говорив, що корупція, і він звертається до правоохоронних органів і хоче щоб вони спрацювали.»;

зобов`язати ОСОБА_3 не пізніше 5 (п?яти) днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення у соціальній мережі Facebook (веб-сайт ІНФОРМАЦІЯ_4 в профілі користувача « ОСОБА_3 » ( ІНФОРМАЦІЯ_9) публікації -спростування з обраною аудиторією, якій вона має бути доступною для перегляду (з налаштуванням конфіденційності) - «Доступно всім» під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_10 » та з викладенням вступної та резолютивної частини рішення суду у даній справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 травня 2021 року відповідачем у соціальній мережі Facebook відносно позивача була розповсюджена негативна, недостовірна інформація, про те, що ОСОБА_1 було викрито правоохоронними органами в службовому кабінеті під час одержання неправомірної вигоди. У поширених висловлюваннях відповідач називає позивача на прізвище, а також вказує, що він є «правою рукою», першим заступником «пана ОСОБА_5». Так, позивач з 21 грудня 2017 року дійсно є першим заступником голови КМДА - ОСОБА_5 Отже, використання у висловлюванні прізвища позивача та вказівок на те, що він є «правою рукою», першим заступником голови КМДА - ОСОБА_5, дає підстави для висновку, що недостовірна інформація, яка була поширена відповідачем, стосується саме особи позивача - ОСОБА_1 . У висловлюванні, поширеному відповідачем у програмі « ІНФОРМАЦІЯ_6 » на телеканалі «ІНФОРМАЦІЯ_7», відеозапис якого розміщено ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі Facebook, міститься недостовірна інформація, що стосується саме особи позивача - ОСОБА_1 . Відповідач за даним позовом, яка поширила недостовірну інформацію щодо позивача, порушивши цим принцип презумпції невинуватості, не є судовою інстанцією та не може встановлювати будь-які факти щодо винуватості осіб у вчиненні кримінального правопорушення, що може бути встановлено виключно судом. Лише один орган у державі наділений правом встановлення вини особи - це суд, який відповідно до Конституції України (ст. 124) є носієм судової влади, що здійснює правосуддя на умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Натомість, відповідачем поширенням недостовірної інформації щодо позивача, за відсутності будь-яких належних та допустимих доказів, звинувачено останнього у вчиненні кримінально-караного діяння. Таким чином, відповідачем безпідставно перебрано на себе функцію здійснення правосуддя в Україні. При цьому, ОСОБА_1 не є особою, що підозрюється, обвинувачується або є засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України. Позивач також посилається на висновок експерта № 056/205 від 27 серпня 2021 року, який виконано експертом ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» та зазначає, що поширена відповідачем на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_7 » y програмі « ІНФОРМАЦІЯ_6 », запис якого розміщено у відкритому доступі на особистій сторінці ОСОБА_7 у соціальній мережі Facebook « ОСОБА_3 » інформація про те, що ОСОБА_1 було викрито правоохоронними органами в службовому кабінеті під час одержання неправомірної вигоди, є такою, що викладена у формі фактичних тверджень. Позивач стверджує, що поширена відповідачем інформація є неправдивою та порушує права позивача на повагу до його честі, гідності та на недоторканість ділової репутації.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачзазначає, що суд в оскаржуваному рішенні вказує на те, що інформація, яка міститься у публікації відповідача, є суб`єктивною думкою автора, не може бути спростована, оскільки містить оціночні судження. Разом з тим, позивачем долучено до матеріалів справи висновок експерта № 056/205 від 27 серпня 2021 року за результатами проведеної лінгвістичної експертизи. У заключній частині висновку 056/205 від 27 серпня 2021 року зазначено, що оскаржувані висловлювання виражено у формі фактичних тверджень, проте вказаний висновок експерта протиправно не був взятий судом першої інстанції до уваги. Верховий Суд у своїх висновках неодноразово вказував на те, що поширення інформації про події, які можна перевірити на їх достовірність, не є оціночними судженнями, а є фактичними твердження, а поширення такої інформації без дотримання принципу «презумпції невинуватості» підлягає спростуванню. Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача щодо можливості перевірки інформації, поширеної відповідачем, з огляду на загальний контекст публікації, встановлення достовірності чи недостовірності інформації, оскільки враховуючи загальний контекст публікації, інформація поширена відповідачем свідчить про звинувачення позивача у вчиненні злочину - одержання неправомірної вигоди, тобто інформації, яка може бути перевірена на предмет достовірності. Відтак, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов до невірного висновку, що поширена відповідачем інформація не є звинуваченням позивача у вчиненні конкретного злочину, оскільки враховуючи загальний контекст публікації поширена інформація про вчинення позивачем злочину носить стверджувальний характер та вказує на факти і події, які вже відбулися та які можна перевірити на предмет їх відповідності, тобто, являє собою фактичні твердження. При цьому, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення, протиправно взяв до уваги висновок експерта №15128 від 29 грудня 2022 року, виготовлений за результатами проведеної судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, виходячи з того, що у наданому відповідачем до суду висновку експерта відсутній запис та підпис експерта про попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 КК України або за відмову від надання висновку за статтею 385 КК України. Таким чином, суд першої інстанції в порушення вимог ч. 7 ст. 102 та ст. 78 ЦПК України ухвалив рішення на підставі недопустимого доказу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує про те, що розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в оскаржуваній інформації, яку слід розглядати у контексті всієї відповіді відповідача під час інтерв`ю, слідує висловлювання, яке містить маркер оцінки, а саме висловлювання «є підозра на корупцію, я не суд, не слідчий і так далі...». Наявність у відповіді відповідача вставної конструкції «є підозра на корупцію, я не суд, не слідчий і так далі ...» вказує на те, що висловлюване є суб`єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події. Інформація, яку позивач просить спростувати, не містить жодних фактичних даних, які можна було б вважати недостовірними та такими, що порушують права позивача, натомість зазначені фрази містять оціночні судження. Судом першої інстанції було чітко встановлено, що в інтерв`ю відповідачем був використаний стиль міркування, тобто критичний аналіз інформації, на підставі яких відповідач зробила певні висновки, як власні судження про ті чи інші обставини. Відтак, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов вірного висновку, що висловлювання відповідача, є особистою інтерпретацією поширених у ЗМІ відомостей щодо підозри позивача у корупційній діяльності, правдивість яких не підлягає спростуванню чи доведенню відповідачем, оскільки не містить тверджень про конкретні дані та обставини події, а є суб`єктивною оцінкою, особистим трактуванням загальновідомої інформації. Відповідач також вказує, що висновок, який позивач додав до позову, не є висновком судового експерта. А, відтак, такий висновок не може сприйматись як належний доказ. Тому, суд першої інстанції не прийняв до уваги висновок експерта № 056/205 від 27 серпня 2021 року, що був наданий позивачем та відповідно вважає, що позивач для підтвердження своєї позиції використовує лише власне бачення та власні доводи, що не підкріплені фактами. Враховуючи те, що позивач не звертався до судових експертів, а питання порушені в позові потребують кваліфікованого експертного дослідження, відповідач самостійно звернулася до судового експерта з проханням провести лінгвістичну (семантико- текстуальної) експертизу текстового матеріалу. Судом встановлено, що судовий експерт до якого звернувся відповідач - Ткачук І.А. , має вищу філологічну освіту другого рівня за ступенем магістра, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю «Лінгвістичне дослідження мовлення», стаж роботи з 2011 року. В матеріалах справи є два висновки лінгвістичної експертизи, які мають абсолютно протилежні результати своїх досліджень. На думку відповідача висновок судового експерта та висновок фахівця в певній галузі науки, має суттєві відмінності, які необхідно брати до уваги під час їх сприйняття як доказу в судовому процесі. З урахуванням зазначеного, відповідач вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції було всебічно, об`єктивно та в повному обсязі досліджено всі обставини даної справи, що призвело до законного та виваженого рішення суду першої інстанції, а заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі Facebook у відеозаписі програми «ІНФОРМАЦІЯ_6» на телеканалі «ІНФОРМАЦІЯ_7» під час промови зазначила наступне: «До прикладу, пан ОСОБА_1, його права рука, перший заступник, якого за руку хвата…, хапали правоохоронні органи в кабінеті на хабарі. Ну, тоді він не говорив про політичний тиск. Мене просто трішки дивує сам підхід. Замість того, щоб сказати: так, я готовий співпрацювати. Якщо є корупція, а вона є і пан ОСОБА_5 не раз сам говорив, що корупція, і він звертається до правоохоронних органів і хоче щоб вони спрацювали».

Матеріалами справи підтверджено, що автором оспорюваної інформації, поширеної ІНФОРМАЦІЯ_1 в відеозаписі, розміщеному в соціальній мережі Facebook, є ОСОБА_3 , яка не заперечує вказані факти.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що інформація, яка міститься на веб-сторінці за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 та яку позивач просить спростувати, не містить жодних фактичних даних, які можна було б вважати недостовірними та такими, що порушують права позивача, натомість зазначені фрази містять оціночні судження. В інтерв`ю відповідачем був використаний стиль міркування, тобто критичний аналіз інформації, на підставі якої відповідач зробив певні висновки, як власні судження про ті чи інші обставини.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

За змістом статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу (частина перша статті 276 ЦК України).

За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Отже, у цій категорії справ необхідно надати оцінку балансу права особи на свободу вираження поглядів, а також права на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Підставою для втручання у право на свободу вираження поглядів, а також для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти, зокрема, передання інформації з використанням телебачення чи соціальних мереж.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Публічна особа, державний службовець, повинні бути готовими

до підвищеного рівня критики, у тому числі у різкій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

За положеннями частини другої статті 29 Закону України «Про інформацію» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації,

яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого, була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю

за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація,

яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб

є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими

ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

У той же час, відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 Кримінального процесуального кодексу України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження недостовірності поширеної відповідачем інформації відносно ОСОБА_1 апеляційний суд виходить з наступного.

Зі змісту поширеної відповідачем інформації в частині: «До прикладу, пан ОСОБА_1, його права рука, перший заступник, якого за руку хвата..., хапали правоохоронні органи в кабінеті на хабарі. Ну, тоді він не говорив про політичний тиск», вбачається, що вона викладена в формі фактичних тверджень, щодо наявності подій, які мали місце до моменту здійснення зазначених висловлювань відповідачем.

Також, за змістом зазначеного висловлювання в частині: «якого за руку хвата..., хапали правоохоронні органи в кабінеті на хабарі», очевидним є факт, що відповідач стверджувала про затримання позивача в його кабінеті під час отримання хабаря.

Зазначена відповідачем інформація не є оціночними судженнями, оскільки одержання будь-якою особою неправомірної вигоди (ч. 1 ст. 368 КК України) фактично є злочином, вчинення якого може бути перевірено.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до наданого суду висновку експерта № 056/205 від 27 серпня 2021 року, який виконано експертом ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України», поширена відповідачем на телеканалі «ІНФОРМАЦІЯ_7» y програмі «ІНФОРМАЦІЯ_6», запис якого розміщено у відкритому доступі на особистій сторінці ОСОБА_7 у соціальній мережі Facebook « ОСОБА_3 » інформація містить дані про те, що ОСОБА_1 було викрито правоохоронними органами в службовому кабінеті під час одержання неправомірної вигоди. Зазначена інформація викладена у формі фактологічного твердження та може бути принизливою для його честі й гідності і завдавати шкоди його діловій репутації (т. 1, а.с. 75-98).

Вказаний висновок експерта суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки на думку суду в ньому не зазначено реквізитів та строку дії свідоцтва експерта, яким здійснено експертне дослідження. Крім того, експерт, яким складений зазначений висновок, не входить до реєстру атестованих судових експертів.

Апеляційний суд не погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ч. 6 ст. 102 ЦПК України, у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

Отже, в аспекті ч. 6 ст. 102 ЦПК України при складанні висновку експерта не вимагається обов`язкове присвоєння експерту кваліфікації судового експерта.

ОСОБА_9 у відповідності до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АД № 688353 є керівником ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України», має вищу освіту за спеціальністю «англійська мова і література» (диплом з відзнакою НОМЕР_1 ), диплом доктора філологічних наук зі спеціальності «українська мова, загальне мовознавство», атестат професора 12 ПР № 010215 зі спеціальності «загальне мовознавство» (копії містяться в матеріалах справи).

Таким чином, висновки суду щодо недопустимості зазначеного висновку, як доказу у справі, на законі не ґрунтуються.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Більше того, у висновку зазначено, що про відповідальність за завідомо неправдиві висновки та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків за ст. 384, 385 КК України експерт обізнаний.

Оцінюючи висновок судової лінгвістичної експертизи 056/205 від 27 серпня 2021 року, апеляційний суд вважає, що зазначений висновок містить відповіді на порушені питання, які є обґрунтованими, тому приймається судом в якості належного та допустимого доказу.

Аналогічні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 378/1160/15-ц, в якій Верховний Суд зазначив - Експертне дослідження проведено Українським бюро лінгвістичних експертиз - державним підприємством, яке створене постановою Бюро президії національної академії наук України від 29 грудня 2016 року № 340 з метою ефективного вирішення питань, що виникають у сфері офіційно-правового функціонування української та інших мов, зокрема, для здійснення лінгвістичних експертиз, встановлення еквівалентності перекладів, надання широкого спектра консультативно-освітніх послуг державним і недержавним структурам, здійснення науково-дослідної та видавничої роботи з лінгвістично-правової тематики (Свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 № 055362). Таким чином колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд про те, що місцевий суд правильно визнав вказаний висновок експертного дослідження належним та допустимим доказом, оскільки він не викликає сумнівів в його правильності...

Отже, безпідставно не взявши до уваги висновок експерта 056/205 від 27 серпня 2021 року, суд першої інстанції взяв до уваги висновок № 15128 від 29 грудня 2022 року за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, що був виготовлений на замовлення відповідача. Суд першої інстанції, беручи до уваги зазначений висновок в якості належного та допустимого доказу виходив з того, що судовий експерт Ткачук І.А. має вищу філологічну освіту другого рівня за ступенем магістра, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю «Лінгвістичне дослідження мовлення», стаж роботи з 2011 року. Кваліфікація судового експерта підтверджується свідоцтвом № 712-18 від 18 листопада 2021 року, виданого Міністерством юстиції України, інформацію про який зазначено у Витягу з державного Реєстру атестованих судових експертів, що міститься в матеріалах справи, який надано разом з листом Міністерства Юстиції України № 123796/ПІ-П-3569/6.3 від 28 грудня 2022 року.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, у висновку експерта № 15128 від 29 грудня 2022 року за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, що був виготовлений на замовлення відповідача не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що висновок експерта не є належним та допустимим доказом, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо можливості його прийняття в якості такого доказу.

Правова позиція аналогічного змісту викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та у постанові Верховного Суду 30 червня 2021 року у справі № 523/7115/18.

Оцінюючи баланс прав на свободу слова, вираження поглядів та на повагу до гідності та честі, недоторканність ділової репутації, презумпцію невинуватості, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 , інформації щодо останнього, поширеної ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 у відеозаписі програми «ІНФОРМАЦІЯ_6» на телеканалі «ІНФОРМАЦІЯ_7». Висловлювання ОСОБА_3 містять фактичні твердження про факти, вчинення ним протиправних дій, які містять ознаки складу злочину, відповідальність за які встановлена КК України.

Поширена інформація не може вважатись оціночними судженнями, а є констатацією факту з використанням різкої лексики (застосування слів «хабар», «за руку хапали правоохоронні органи в кабінеті»), що є надмірним, з огляду на ситуацію та обставини, за яких відбувалось поширення таких висловлювань, навіть у випадку віднесення позивача до публічних осіб.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, залишив поза увагою те, що ч. 2 ст. 302 ЦК України визначено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності.

Аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила.

У результаті розгляду справи не здобуто доказів на підтвердження достовірності вищевказаної поширеної негативної інформації, яка порушує права позивача на повагу до його гідності та честі, на недоторканність ділової репутації.

У рішенні ЄСПЛ «Корбан проти України» від 04 липня 2019 року зазначено, що частина друга статті 6 Конвенції не дозволяє посадовим особам оголошувати особу винною до засудження цієї особи судом. Посадові особи повинні повідомляти громадськість про кримінальні розслідування шляхом, наприклад, інформування про підозри, затримання та зізнання, якщо вони роблять це обережно. Має значення обране ними формулювання (рішення від 11 жовтня 2016 року у справі «Турьєв проти Росії», пункт 19).

Як наголошує ЄСПЛ, вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення від 03 жовтня 2002 року у справі «Бемер проти Німеччини», пункти 54, 56; від 27 лютого 2007 року у справі «Нештяк проти Словаччини», пункти 88-89).

Аналогічне визначення презумпції невинуватості наведено у рішенні ЄСПЛ у справі «Шагін проти України» від 10 грудня 2009 року, у якому наголошено на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною у вчиненні того чи іншого злочину (рішення від 24 листопада 2000 року у справі «Дактарас проти Литви», пункт 41).

Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 757/34493/15-ц (провадження № 61-20682св18).

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача.

В той же час, колегія суддів не вбачає підстав до визнання недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивача інформацію, яка поширена в іншій частині висловів відповідача, а саме: «Мене просто трішки дивує сам підхід. Замість того, щоб сказати: так, я готовий співпрацювати. Якщо є корупція, а вона є і пан ОСОБА_5 не раз сам говорив, що корупція, і він звертається до правоохоронних органів і хоче щоб вони спрацювали.»

Зазначена інформація ніяким чином не порушує прав позивача, оскільки викладена у формі міркувань відповідача та не містить фактичних тверджень. За таких обставин, підстав до задоволення позову в зазначеній частині немає.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви позивачем сплачено 1816 грн. судового збору. При подачі апеляційної скарги позивачем сплачено 2 724 грн. судового збору. При подачі позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір на загальну суму 4 540 грн.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме в розмірі 2 270 грн. (4 540/2).

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 інформацію, яка поширена ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 у відеозаписі програми «ІНФОРМАЦІЯ_6» на телеканалі «ІНФОРМАЦІЯ_7», а саме: «До прикладу, пан ОСОБА_1, його права рука, перший заступник, якого за руку хвата..., хапали правоохоронні органи в кабінеті на хабарі. Ну, тоді він не говорив про політичний тиск».

Зобов`язати ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення у соціальній мережі Facebook (веб-сайт ІНФОРМАЦІЯ_11) в профілі користувача « ОСОБА_3 » ( ІНФОРМАЦІЯ_9) публікації -спростування з обраною аудиторією, якій вона має бути доступною для перегляду (3 налаштуванням конфіденційності) - «Доступно всім» під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_10 » та з викладенням вступної та резолютивної частини рішення суду у даній справі.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 30 жовтня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.