КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Маркєлова В.М.
Єдиний унікальний номер справи № 711/4179/22
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чорноіваненко Микола Миколайович, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2023 року у справі за позовом Заступника керівника Смілянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 році до Дарницького районного суду м. Києва на підставі ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.02.2023 надійшла позовна заява Заступника керівника Смілянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, у якому він просив стягнути із ОСОБА_1 на користь Державної казначейської служби України інфляційні втрати у розмірі 101 102,40 грн, 3 % річних у розмірі 15 643,73 грн, а всього - 116 746,13 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року позов Заступника керівника Смілянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України - задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Державної казначейської служби України інфляційні втрати у розмірі 101 102,40 грн, 3 % річних у розмірі 15 643,73 грн, а всього - 116 746,13 грн. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права (ст.ст. 2, 4, 19, 54, 56, 77-83, 175, 263, 264 ЦПК України, ст. 19 КАС України), а також з порушенням норм матеріального права (ст. 11, 509, 526, 610, 625 ЦК України) та неповним з'ясуванням судом обставин, які мають значення для справи, що призвело до неправомірного задоволення заяви Заступника керівника Смілянської окружної прокуратури про стягнення інфляційних втрат та 3% річних у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання.

Скаргу обґрунтовує тим, що суд не вказав строк виконання грошового зобов'язання ОСОБА_1 з посиланням на відповідне рішення суду. За таких обставин, судом не було досліджено, а в судовому рішенні не зазначено, саме коли, та на підставі чого, був встановлений строк виконання зобов'язання ОСОБА_3 . Звинувачення Державної казначейської служби України у бездіяльності , яка полягає у нездійсненні нею протягом тривалого часу захисту майнових інтересів держави, не конкретизовано датою початку необхідного звернення Казначейської служби з позовом про стягнення інфляційних та 3% річних. Головне управління Державної казначейської служби України листом від 16.06.2022 № 5-06-06/7267 повідомило про те, що не відмовляється від стягнення інфляційних втрат та 3% річних, при цьому згоду на представництво в суді прокуратурі не надало.

Вказує, що неповнота з'ясування та дослідження судом розумного строку звернення Казначейством до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних та 3% річних, призвела до необґрунтованого звинувачення Казначейства в бездіяльності, і як наслідок визнання абсолютно безпідставного представництва заступником прокурора інтересів держави в особі Державної казначейської служби України в цій конкретній справі. Не надано жодного документа, який би підтверджував фіксування факту бездіяльності та був би доказом такої бездіяльності.

Апелянт звертає увагу, що судом першої інстанції не залучено Головне управління Державної казначейської служби України до участі у розгляді даної справи, хоча рішення стосується прав та інтересів останньої. На думку скаржника, це свідчення однобічності розгляду даної справи.

Зазначає, що між позивачем та відповідачем виник публічно-правовий спір, що згідно до п.5 ч.1 ст. 19 КАС України відноситься до юрисдикції адміністративного суду. Дарницький районний суд не застосував при прийнятті рішення висновки у Постановах Верховного Суду № 520/17342/18, №757/69361/17-ц, оскільки суд вважає, що вказані висновки ухвалені Верховним Судом у справах з іншими фактичними обставинами. Крім цього, стягнення 3% річних та інфляційних втрат відбувається не одночасно з розглядом питання про стягнення основної суми боргу.

Вказує, що позиція суду щодо доводів відповідача проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не надав доказів завдання майнової шкоди державі, що узгоджується з висновками про застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2023 у справі № 759/14039/19 обґрунтовується тим, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, не є майновою шкодою, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Апелянт зазначає, що дія ч.2 ст. 625 ЦК України про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Тому, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року не відповідає вищезазначеним нормам процесуального законодавства, а відтак є незаконним та відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України підлягає скасуванню.

У відзиві позивач вказує, що апеляційна скарга відповідача є безпідставною та необґрунтованою, доводи не відповідають дійсним обставинам справи, виходячи із наступного.

Позивач зазначає, що звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні порушеного права держави, шляхом стягнення з боржника збитків від знецінення грошових коштів, які стягнуті на підставі рішення суду на користь держави в особі Державної казначейської служби України, проте залишаються до цього часу несплаченими. Крім того, звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення недоотриманих коштів з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав боржника. Несвоєчасне виконання фінансового зобов'язання ОСОБА_1 несе потенційну загрозу для фінансового стану держави, оскільки вищезгадані явища набирають масового характеру, що, в свою чергу, приводить до скорочення фінансування соціальних програм, додаткового залучення коштів із Державного бюджету України. Тобто, органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у даних спірних відносинах є Державна казначейська служба України. Всупереч своєму обов'язку, усвідомлюючи порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, станом на час подання прокурором позову в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України, як органу уповноваженого державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, не вжила жодних заходів, спрямованих на стягнення коштів.

Таким чином, враховуючи, що Казначейством не вжито заходів та не стягнуто з ОСОБА_1 коштів, Смілянська окружна прокуратура відповідно до ст. 131-1 Конституції України вжила заходи представницького характеру, передбачені ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», шляхом звернення до суду з вказаним позовом.

Звертає увагу, що позовна заява Смілянською окружною прокуратурою заявлена в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України як уповноваженого органу на захист інтересів держави. Тобто, підстави для залучення Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області до участі у справі відсутні.

Позивач звертає увагу, щодо недотримання належної судової юрисдикції, судом першої інстанції зроблений правильний висновок, що зазначені в оскаржуваному рішенні постанови Верховного Суду ухвалені за інших встановлених судами фактичних обставин, з огляду на різну правову природу правовідносин сторін та за різних редакцій процесуального закону.

Щодо ненадання доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди держави у розмірі боргу за виконавчим листом, позивач вказує, що на даний час грошове зобов'язання ОСОБА_1 не виконане, що підтверджується доданими до позову документами. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Розрахунки інфляційних втрат та трьох відсотків річних є обґрунтованими. Враховуючи те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов'язання та підстав виникнення відповідного боргу, тому наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 Цивільного кодексу України.

Тому, за вказаних вище обставин, просить у задоволенні апеляційної скарги адвоката Чороноіваненка Д.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 відмовити, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року залишити без змін.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення інфляційних втрат та 3% річних у зв'язку з невиконанням зобов'язання у розмірі 116 746, 13 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 має грошове зобов`язання перед державою Україна в особі Державної казначейської служби України щодо повернення безпідставно сплачених грошових коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 612 000,00 грн. Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання, то з нього підлягає стягнення інфляційних втрат та 3% річних у зв'язку з невиконанням зобов'язання у розмірі 116 746, 13 грн.

Такі висновки суду є правильними, такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що до предмету доказування у справі входять обставини щодо невиконання грошового зобов`язання відповідачем, яке виникло у нього на підставі судового рішення, яким допущено поворот виконання постанови Апеляційного суду Черкаської області від 21.03.2018 у справі № 711/542/17, його тривалість, розмір залишку суми стягнення, і відповідно - розмір 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.12.2017 у справі № 711/1542/17 позовна заява ОСОБА_1 до Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди задоволена частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 як відшкодування моральної шкоди 288 000,00 грн.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 21.03.2018 рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.12.2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області, державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди скасоване. Прийнята нова постанова, якою позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 900 000,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 20.05.2020 касаційна скарга Державної казначейської служби України задоволена; касаційна скарга Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області задоволена. Постанова Апеляційного суду Черкаської області від 21.03.2018 скасована; рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.12.2017 залишено в силі.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Києва від 23.06.2021 у справі № 711/1542/17 у задоволенні заяви керівника Смілянської окружної прокуратури про поворот виконання постанови Апеляційного суду Черкаської області відмовлено.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 04.10.2021 апеляційна скарга виконувача обов`язків керівника Смілянської окружної прокуратури задоволена. Ухвала Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.06.2021 скасована. Заява про поворот виконання рішення задоволена частково; допущено поворот виконання постанови Апеляційного суду Черкаської області від 21.03.2018 у справі № 711/1542/17 за позовом ОСОБА_1 до Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 612 000,00 грн наступним чином: стягнути з ОСОБА_1 на користь Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 612 000,00 грн, безпідставно сплачених на відшкодування моральної шкоди.

Придніпровським районним судом м. Черкаси 19 жовтня 2021 року на виконання постанови Апеляційного суду Черкаської області від 21.03.2018 у справі № 711/1542/17 видано виконавчий лист.

Постановою старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15.12.2021 ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа № 711/1542/17 виданого 15.12.2021 Придніпровським районним судом м. Черкаси.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.01.2022 у справі № 711/1542/17 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 24.05.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.01.2022 про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення виконавчого провадження та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню залишено без змін.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не надав доказів завдання майнової шкоди державі, що узгоджується з висновками про застосуванням норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2023 у справі № 759/14039/19.

Так, у постанові Верховного Суду від 01.02.2023 у справі № 759/14039/19 зазначено, що позивач не довів наявність майнової шкоди, завданої Святошинським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду в розмірі суми боргу за виконавчим листом, тому зробили правильний висновок, що сам лише факт тривалого невиконання рішення суду, у тому числі внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач, не є підставою для її стягнення із державної виконавчої служби саме в розмірі суми боргу.

Разом із тим, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу, тому наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 Цивільного кодексу України.

При цьому, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є майновою шкодою, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Тому, суд відхиляє доводи відповідача, на які він посилався, та не застосовує висновки про застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 01.02.2023 у справі № 759/14039/19, оскільки постанова Верховного Суду в справі № 759/14039/19 від 01.02.2021 ухвалена за інших встановлених судами фактичних обставин, з огляду на різну правову природу правовідносин сторін.

З огляду на викладене, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, зважаючи на те, що відповідач не спростував наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку, що позов про стягнення заборгованості підлягає задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зазначено, що вироком суду на користь позивача стягнуто з відповідача кошти, які останній не сплатив. Відтак, спір стосується порушення грошового зобов'язання, а тому є підстави для стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Мотивовано тим, що згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, урегульовано Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦКУ). На думку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, такий висновок Верховного Суду України не відповідає висновку цього ж суду, викладеному у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з якою відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням.

Також, Велика Палата Верхового Суду України вказує, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим зобов'язанням, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для представництва інтересів держави прокурором спростовуються повідомленням останнього на адресу відповідного суб'єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб'єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

Довід відповідача в апеляційній скарзі про незалучення Головного управління Державної казначейської служби України до участі у розгляді даної справи апеляційний суд відхиляє.

У постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Державна казначейська служба України та її територіальні органи можуть бути залучені до участі у справі про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади (його посадовими чи службовими особами), «з метою забезпечення завдань цивільного судочинства», проте їх незалучення не може бути єдиною підставою для відмови у позові.

Згідно з Положенням «Про головне управління Державної казначейської служби України у Черкаській області», затверджене наказом Державної казначейської служби від 21.11.2011 № 106, у редакції наказу від 10.05.2018 № 160, Головне управління Державної казначейської служби України, яке у своїй діяльності йому підпорядковане.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає за можливе залучити Головне управління Державної казначейської служби до участі у справі.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції , щодо доводу відповідача, що спір належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У справах № 520/17342/18, № 757/69361/17-ц, які переглядались Верховним Судом та на висновки яких посилається відповідач, виник публічно-правовий спір згідно з ЗУ «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» щодо несвоєчасної виплати одноразової грошової допомоги та стягнення, у зв`язку з цим, 3% річних, інфляційних втрат, пені та компенсації моральної шкоди, який підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Саме тому Верховний Суд дійшов висновку, що судам слід було закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат, пені та компенсації моральної шкоди, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

У справі № 711/1542/17 вирішувалось питання щодо повороту виконання рішення в порядку цивільного судочинства, тому спір щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат необхідно розглядати в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києвавід 23 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова