Дата документу 31.10.2023 Справа № 335/5820/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/5820/23 Головуючий у 1 інстанції: Стеценко А.В.
Провадження № 22-ц/807/1838/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Хохлова Кирила Костянтиновича, Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_1 , треті особи: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко Олена Володимирівна, про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з електронних торгів, визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнив, до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Хохлова К.К., ДП «СЕТАМ», ОСОБА_1 , треті особи: АТ «Райффайзен Банк», приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко О.В., про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з електронних торгів, визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Остаточно просив визнати недійсним електронні торги з продажу нерухомого майна згідно з протоколом проведення електронних торгів від 03 грудня 2021 року № 561844, а саме квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про придбання майна з електронних торгів, серія та номер: 98, видане 24 січня 202 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко О.В. стосовно квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним рішення про державну реєстрацію прав ті їх обтяжень, внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко О.В., індексний № 63024144 від 24 січня 2022 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01; витребувати у ОСОБА_1 на його користь квартиру АДРЕСА_1 .

В липні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в обґрунтування якої зазначив, що його позовні вимоги є обґрунтованими, ОСОБА_1 з невідомими особами незаконно проник до його житла та примусово виселив з квартири, що свідчить про наявність у відповідача наміру перешкоджати йому в реалізації його конституційних прав та у виконанні в майбутньому рішення суду, відповідач може здійснити фіктивне відчуження майна.

Просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 до набуття законної сили рішенням суду у справі, заборонити ОСОБА_1 та/або будь-яким іншим особам, що діятимуть за його проханням чи дорученням, перебувати в квартирі АДРЕСА_1 , блокувати або пошкоджувати вхідні двері, комунікації або інші елементи цієї квартири, на строк до набуття законної сили рішенням суду у справі.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2023 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

В іншій частині заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на обрання позивачем неефективного способу захисту, безпідставність позовних вимог, зазначив, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, позивачем не доведено існування спору між сторонами та реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, позивач не є стороною правочину з купівлі-продажу, звільнення квартири відбулось з добровільної згоди позивача, незаконність його дій не встановлена, просив скасувати ухвалу суду та скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, що належить йому на праві приватної власності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту може ускладнити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним електронні торги з продажу нерухомого майна згідно з протоколом проведення електронних торгів від 03 грудня 2021 року № 561844, а саме квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про придбання майна з електронних торгів, серія та номер: 98, видане 24 січня 202 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко О.В. стосовно квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним рішення про державну реєстрацію прав ті їх обтяжень, внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко О.В., індексний № 63024144 від 24 січня 2022 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01; витребувати у ОСОБА_1 на його користь квартиру АДРЕСА_1 .

З протоколу № 561844 проведення електронних торгів від 03 грудня 2021 року встановлено, що переможець торгів ОСОБА_1 , з одного боку і представник організатора - ДП «СЕТАМ», з іншого боку, склали цей протокол про те, що виконавцем були надані послуги з організації та проведення торгів. Майно, яке було реалізоване за ціною 574 690 грн., складається із квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з актом приватного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 14 грудня 2021 року, складеного приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Хохловим К.К. при примусовому виконанні виконавчого провадження № 63688973 з примусового виконання виконавчого листа № 0818/3231/2012 від 13 листопада 2012 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, стягувачем є АТ «Райффайзен Банк Аваль», боржником - ОСОБА_3 . Квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. 11 серпня 2006 року за реєстровим № 4566, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 01. 03 грудня 2021 року вказане майно було реалізовано з електронних торгів. Переможець аукціону: ОСОБА_1 , ціна продажу: 574690 грн.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 336877880 від 25 червня 2023 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про придбання майна (квартири АДРЕСА_1 ) з електронних торгів № 98 від 24 січня 2022 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко О.В.

За приписами частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Правова природа арешту майна чи іншого обмеження стосовно майна, вчиненого у зв`язку із провадженням у цивільній справі, полягає у обмеженні права розпорядженні ним (продаж, дарування, відчуження в інший спосіб, передання в заставу, іпотеку, укладення інших правочинів чи перероблення майна), при цьому за власником зберігається право користування. Таке обмеження допускається, якщо воно передбачено законом і є обґрунтованим.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» вказав, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

З матеріалів справи відомо, що заявник заперечує законність підстав набуття переможцем електронних торгів у власність належної йому квартири АДРЕСА_1 .

З огляду на немайновий характер спору, має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Виходячи із суті заявленого позову, а саме визнання недійсними електронних торгів, свідоцтва про придбання майна з електронних торгів, рішення про державну реєстрацію прав ті їх обтяжень, суд першої інстанції вірно застосував такий вид забезпечення позову як накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що сприятиме збереженню статусу та належності цього нерухомого майна до закінчення розгляду справи по суті.

Крім того, застосований вид забезпечення позову у виді накладення арешту не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , прав та інтересів інших учасників справи, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Враховуючи зазначене, з огляду на наявність у нового власника майна ОСОБА_1 реальної можливості до ухвалення рішення у справі розпорядитися спірним майном на власний розсуд, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність доцільності застосування вказаного заходу забезпечення позову, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення порушених прав заявника (у разі задоволення позову), за захистом яких він звернувся до суду.

Застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 369/13883/20 (провадження № 61-8501св21).

За наведених обставин суд першої інстанції на законних підставах вжив заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд, вживаючи заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на нерухоме майно, не переконався в тому, що між сторонами дійсно існує спір, позивачем обрано неефективний спосіб захисту, позов є безпідставним, позивач не є стороною правочину з купівлі-продажу, а ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, зазначив, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, є неприйнятними, оскільки питання щодо того, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення сторін, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, у відповідності з вимогами ст. 264 ЦПК України вирішуються судом під час ухвалення рішення по суті спору.

Апеляційна скарга не містить доводів в частині незгоди з відмовою суду першої інстанції в забезпеченні позову шляхом заборони ОСОБА_1 та/або будь-яким іншим особам, що діятимуть за його проханням чи дорученням, перебувати в квартирі АДРЕСА_1 , блокувати або пошкоджувати вхідні двері, комунікації або інші елементи цієї квартири, на строк до набуття законної сили рішенням суду у справі, ОСОБА_3 в цій частині ухвала суду не оскаржувалась.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 листопада 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: В.Ю. Бєлка

І.В. Кочеткова