ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» жовтня 2023 року

м. Харків

справа № 629/4645/23

провадження № 22ц/818/2136/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представниця позивачки ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 вересня 2023 року в складі судді Ткаченко О.А.

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 21 червня 2019 року по 01 серпня 2023 року включно в сумі 115 669,50 грн.

Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від

07 вересня 2023 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

На вказану ухвалу судді Вахрушина Н.В. через свого представника до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при постановленні ухвали суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що в червні 2023 року вона дійсно звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини, оскільки у відповідача була наявна заборгованість по аліментам, у зв`язку з чим вона просила стягнути пеню по аліментам. Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 липня 2023 року в задоволенні її позовних вимог відмовлено. В судовому рішенні вказано, що докази щодо того, що відповідач ОСОБА_3 , враховуючи специфіку розгляду заяви про видачу судового наказу, був обізнаний про видання судового наказу від 04 липня 2019 року, яким з нього були стягнуті аліменти, до суду надані не були. Крім того, докази про те, що позивачка після видання судового наказу від 04 липня 2019 року в період з 2019 року по 2022 рік зверталась до органів державної виконавчої служби для примусового виконання судового наказу, до суду також не надано. Зазначила, що доопрацювавши заяву, а також виконавши рекомендації суду в частині доказів на підтвердження обставин, викладених в заяві, вона звернулась вдруге до суду за захистом своїх порушених прав та порушених прав дитини, вказала, що від першого звернення до суду в червні 2023 року та подачі нової позовної заяви у серпні 2023 року пройшов певний час та їй вдалося отримати нові докази, а також їй стали відомі більш точні обставини, які мають значення для вирішення позовної заяви. У зв`язку з чим вона звернулася до суду вдруге та вказала інші підстави звернення з цією заявою, також надала додаткові докази, чим обґрунтувала свої вимоги щодо обізнаності ОСОБА_3 про судовий наказ, виданий Лозівським міськрайонним судом Харківської області від 04 липня 2019 року по справі № 629/2828/19. Таким чином, вважала, що подана нею позовна заява у червні 2023 року і подана позовна заява у серпні 2023 року та надані нею докази на підтвердження викладених в заяві вимог є відмінні.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 31 жовтня 2023 року до суду апеляційної інстанції від представниці позивачки надійшла заява про розгляд справи без її участі та просила задовольнити апеляційну скаргу, ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Із змісту цієї заяви вбачається, що свою заяву від 30 жовтня 2023 року вона не підтримує. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що є судове рішення, яке набрало законної сили у справі № 629/2889/23 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як вбачається з даних з Єдиного державного реєстру судових рішень, що є загальновідомим та доступним, в провадженні Лозівського міськрайонного суду Харківської області перебувала цивільна справа № 629/2889/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 21 червня 2019 року по 30 квітня 2023 року у розмірі 115 669,50 грн.

У вказаній справі ОСОБА_1 обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 10 січня 2019 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

04 липня 2019 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області видано судовий наказ по справі № 629/2828/19 про стягнення з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з стягнення з 21 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

У зв`язку з втратою вищевказаного судового наказу, ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 березня 2023 року їй видано дублікат судового наказу від 04 липня 2019 року по справі № 629/2828/19.

Постановою головного державного виконавця Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кучеренко С.В. від 06 квітня 2023 року відкрито виконавче провадження №71488418 за дублікатом судового наказу від 04 липня 2019 року по справі № 629/2828/19.

Вказувала на те, що добровільно відповідач аліменти за судовим наказом не сплачує, жодного платежу, починаючи з 2019 року ним не здійснено. Станом на 30 квітня 2023 року заборгованість ОСОБА_3 зі сплаті аліментів становить 115 669,50 грн.

Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 липня 2023 року у справі № 629/2889/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з посиланням на те, що докази про те, що відповідач ОСОБА_3 , враховуючи специфіку розгляду заяви про видачу судового наказу, був обізнаний про видання судового наказу від 04 липня 2019 року, яким з нього були стягнуті аліменти, до суду надані не були. Крім того, докази про те, що позивачка після видання судового наказу від 04 липня 2019 року в період з 2019 року по 2022 рік зверталась до органів державної виконавчої служби для примусового виконання судового наказу, до суду також не надано. З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулась до органів виконавчої служби для примусового стягнення аліментів по судовому наказу від 04 липня 2019 року лише в квітні 2023 року. Заборгованість по аліментам була нарахована відповідно до статті 194 СК України за минулий час, з дня видання судового наказу. З огляду на викладене, суд вважав, що вина ОСОБА_3 у виникненні заборгованості по аліментам відсутня, а отже і відповідальність ОСОБА_3 за прострочення сплати аліментів у виді неустойки (пені) відсутня, у зв`язку з чим, позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Вдруге у серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 21 червня 2019 року по 01 серпня 2023 року включно в сумі 115 669,50 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 зазначила такі ж обґрунтування, як і у позовній заяві у справі № 629/2889/23 та доповнила його тим, що згідно відповіді Лозівського міськрайонного суду Харківської області № 182/33 від 25 липня 2023 року ОСОБА_3 отримав 13 липня 2019 року копію судового наказу та заяву про видачу судового наказу з додатками, про що в матеріалах справи наявне зворотне повідомлення.

Також вказала, що як вбачається з відповіді Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 06 квітня 2023 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 71488418 та її направлено разом з розрахунком заборгованості по аліментам на адреси сторонам виконавчого провадження, що зазначені у виконавчому документі, боржнику ОСОБА_3 за вих. № 22555/26.12-31/13 від 06 квітня 2023 року рекомендованою кореспонденцією (ТТН Укрпошти 839). Із інформаційної довідки ДФС вбачається, що боржник отримує дохід в Управлінні праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради, на адресу якої 24 березня 2023 року направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Таким чином, позивачка вважає, що ОСОБА_3 був обізнаний про судовий наказ, виданий Лозівським міськрайонним судом Харківської області від 04 липня 2019 року по справі № 629/2828/19 та про відкрите виконавче провадження по ньому.

Посилалася на те, що відповідач аліменти не сплачував, до державного виконавця не звертався, судовий наказ та суму заборгованості по аліментам в судовому порядку не оскаржував.

Зазначила, що розмір неустойки за прострочення сплати аліментів за період з 21 червня 2019 року по 01 серпня 2023 року перевищує розмір заборгованості по аліментам та становить 893 548,07 грн, у зв`язку з цим вона визначила пеню в розмірі, що дорівнює 100% заборгованості, яка становить 115 669,50 грн.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії»).

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Необхідність застосування вказаної норми права зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно тотожні сторони, підстави та предмет спору. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 дійшла висновку про те, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просив прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі» (пункти 26, 27).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року в справі № 953/14727/20, від 10 січня 2023 року у справі № 591/1978/22 (провадження № 61-9644св22).

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна предмета і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/9380/19 (провадження № 61-6741св21), від 15 листопада 2021 року у справі № 428/9280/20 (провадження № 61-12194св21), від 21 грудня 2021 року у справі № 295/983/21 (провадження № 61-13906св21), від 19 січня 2022 року у справі № 766/4505/20 (провадження № 61-14440св21), від 05 жовтня 2023 року у справі № 522/8873/22 (провадження № 61-8140св23) та інших.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 21 червня 2019 року по 30 квітня 2023 року у розмірі 115 669,50 грн. На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 10 січня 2019 року та від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 04 липня 2019 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області видано судовий наказ по справі № 629/2828/19 про стягнення з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 21 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. У зв`язку з втратою вказаного вище судового наказу, ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 березня 2023 року їй видано дублікат судового наказу від 04 липня 2019 року по справі № 629/2828/19. Постановою головного державного виконавця Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кучеренко С.В. від 06 квітня 2023 року відкрито виконавче провадження №71488418 за дублікатом судового наказу від 04 липня 2019 року по справі № 629/2828/19. Вказувала на те, що добровільно відповідач аліменти за судовим наказом не сплачує, жодного платежу, починаючи з 2019 року ним не здійснено. Станом на 30 квітня 2023 року заборгованість ОСОБА_3 зі сплаті аліментів становить 115 669,50 грн.

Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 липня 2023 року у справі № 629/2889/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі № 629/2889/23 суд виходив з того, що доказів обізнаності ОСОБА_3 про видання судового наказу від 04 липня 2019 року матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять доказів того, що позивачка ОСОБА_1 після видання судового наказу від 04 липня 2019 року в період з 2019 року по 2022 рік зверталась до органів державної виконавчої служби для примусового виконання судового наказу. Суд зазначив, що з матеріалів справи № 629/2889/23 вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до органів виконавчої служби для примусового стягнення аліментів по судовому наказу від 04 липня 2019 року лише в квітні 2023 року. Заборгованість по аліментам нарахована відповідно до статті 194 СК України за минулий час, з дня видання судового наказу. З огляду на викладене, суд вважав, що вина ОСОБА_3 у виникненні заборгованості по аліментам відсутня, а отже і відповідальності ОСОБА_3 за прострочення сплати аліментів у виді неустойки (пені) немає, у зв`язку з чим, позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 21 червня 2019 року по 01 серпня 2023 року включно в сумі 115 669,50 грн. При цьому, свої обґрунтування позову доповнила відповіддю Лозівського міськрайонного суду Харківської області № 182/33 від 25 липня 2023 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 отримав 13 липня 2019 року копію судового наказу та заяву про видачу судового наказу з додатками, про що в матеріалах справи наявне зворотне повідомлення; відповіддю Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 06 квітня 2023 року, яким винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 71488418 та її направлено разом з розрахунком заборгованості по аліментам на адреси сторонам виконавчого провадження, що зазначені у виконавчому документі, боржнику ОСОБА_3 за вих. № 22555/26.12-31/13 від 06 квітня 2023 року рекомендованою кореспонденцією (ТТН Укрпошти 839); інформаційною довідкою ДФС, з якої вбачається, що боржник отримує дохід в Управлінні праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради, на адресу якої 24 березня 2023 року направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Таким чином, позивачка зазначила, що ОСОБА_3 був обізнаний про судовий наказ, виданий Лозівським міськрайонним судом Харківської області від 04 липня 2019 року по справі № 629/2828/19 та про відкрите виконавче провадження по ньому.

Аналізуючи наведене слід зазначити, що у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 змінила підстави позову, доповнивши їх тими доказами, за відсутності яких їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог у справі № 629/2889/23.

При цьому, суд першої інстанції також не врахував, що у даній справі позивачка просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 21 червня 2019 року по 01 серпня 2023 року включно в сумі 115 669,50 грн, а у справі № № 629/2828/19 - стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 21 червня 2019 року по 30 квітня 2023 року у розмірі 115 669,50 грн, тобто період, за який вона просила стягнути неустойку (пеню) за її позовом збільшився на 4 місяця, що вказує на відмінність предмета позову в порівнюваних справах.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі з підстав, визначених пунктом 2 частини 1 статті 186 ЦПК України, колегія суддів вважає помилковим.

Виходячи з того, що ухвалу суду постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, судова колегія вважає за необхідне відповідно до статті 379 ЦПК України апеляційну скаргу - задовольнити, ухвалу судді - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 вересня 2023 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 02 листопада 2023 року.