ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 679/399/23

Провадження № 22-ц/4820/1925/23

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

розглянувши без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 серпня 2023 року, суддя Чевилюк З.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, інспектора ВПД №1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області Семенюка Олександра Васильовича, про стягнення моральної шкоди,

встановив:

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління національної поліції в Хмельницькій області, (далі ГУНП в Хмельницькій області), лейтенанта поліції Семенюка О.В., про стягнення в солідарному порядку моральної шкоди в сумі 60000 грн.

В обґрунтування позову вказав, що внаслідок безпідставного порушення діючого законодавства та складання постанови про накладення на нього адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАБ №613874 від 07.09.2022 року, якою накладено штраф у розмірі 340 грн., йому було заподіяно моральної шкоди, що виразилась у душевних переживаннях у зв`язку із незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності.

Вищевказану постанову рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 29.12.2022 року скасовано.

Розмір моральної шкоди обґрунтував тим, що необґрунтоване притягнення його до відповідальності та вчинення незаконних дій по відношенню до нього працівниками поліції є для нього вкрай неприємним та підривають його авторитет, як правника та науковця. Відповідачі в судові засідання у справі №563/1077/22 щодо оскарження постанови про притягнення адміністративної відповідальності, яке було призначено судом на 29.09.2022 року, 11.10.2022 року; 18.10.2022 року; 24.11.2022 року; 08.12.2022 року; 20.12.2022 року та 29.12.2022 року, не з`являлися, у зв`язку з чим він був змушений багато разів змінювати розпорядок організації роботи, дозвілля та відпочинку. Вказав, що непрофесійні, незаконні та неетичні дії відповідачів підривали його довіру та довіру суспільства до Національної поліції України та її структурних підрозділів.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22.08.2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ГУНП у Хмельницькій області за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. та 4493 грн. в рахунок витрат, що пов`язані з переїздом до суду. Вирішено питання судових витрат. Позовні вимоги ОСОБА_1 до лейтенанта поліції Семенюка О.В. про стягнення моральної шкоди залишено без задоволення.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що скасування постанови інспектора серії БАБ №613874 від 07.09.2022 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали розгляд справи про адміністративне правопорушення та притягнення позивача до відповідальності. На визначення розміру моральної шкоди вплинула систематична неявка до суду відповідачів при розгляді справи щодо оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, а також вплив даної події на репутацію позивача, який відчував певні переживання, зумовлені незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності та накладенням штрафу. Стягуючи з ГУНП у Хмельницькій області грошову компенсацію моральної шкоди та відмовляючи у стягненні моральної шкоди з лейтенанта поліції ОСОБА_2 суд вказав, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. У справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду. Такими органом державної влади у спірних правовідносинах є ГУНП у Хмельницькій області.

В апеляційній скарзі ГУНП у Хмельницькій області просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів скарги зазначило, що поліцейський сектору реагування патрульної поліції Семенюк О.В. не здійснює оперативно-розшукову діяльність чи то досудове розслідування, отже положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» застосуванню до даних правовідносин не підлягають. Позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, в тому числі шляхом приниження його честі та гідності. Підстав для стягнення з ГУНП у Хмельницькій області моральної шкоди немає, позаяк відповідна шкода відшкодовується державою, а не відповідним органом. Судом безпідставно стягнуто з ГУНП у Хмельницькій області витрати, понесені у зв`язку із переїздом до суду, оскільки справа не містить доказів на підтвердження цієї обставини.

Учасники справи в судове засідання не викликалися в силу ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАВ №613874, винесеною 07.09.2022 року поліцейським відділу поліцейської діяльності №1 Шепетівського РУПГУНП в Хмельницькій області Семенюка О.В., позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

В постанові зазначено, що 07.09.2022 року, о 14 год. 18 хв., на по вул. Солов`євська, 20, в м. Нетішин Хмельницької області, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки, «TESLA MODEL 3», номерний знак НОМЕР_1 , здійснив обгін транспортного засобу, перетнувши при цьому дорожню розмітку 1.1. «вузька суцільна лінія», чим порушив вимоги ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 29.12.2022 року постанову інспектора відділу поліцейської діяльності №1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області Семенюка О.В. про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАБ №613874 від 07.09.2022 року, в частині притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, скасовано, провадження у справі закрито.

Скасовуючи постанову суд виходив з того, що факт вчинення ОСОБА_1 перетину суцільної лінії дорожньої розмітки 1.1, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, зафіксоване лише в постанові про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ №613874 від 07.09.2022 року, інших доказів на підтвердження вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 122 КУпАП, ГУНП у Хмельницькій області суду не надано.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою.

Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 вказаного Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18) зазначено, що статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі пункту 2 частини першої статті 1 цього Закону в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10.01.2019 року у справі №532/1243/16-ц, від 20.11.2019 року у справі №640/5211/17, від 05.02.2020 року у справі №640/16169/17, від 26.02.2020 року у справі №142/143/17, від 01.07.2020 року у справі №347/1977/17, від 22.07.2020 року у справі №303/7352/18, від 26.01.2022 року у справі №953/6561/20.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 29.12.2022 року закрито провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 122 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За вказаних обставин, неправомірними діями відповідача, позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, у цьому випадку застосуванню підлягає Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (постанова Верховного Суду від 26.04.2023 року у справі №308/3498/19).

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Встановивши, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, оскільки провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито, суд дійшов правильного висновку про те, що у позивача виникло право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Вважаючи доведеним позивачем факт наявності моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у душевних стражданнях, зміни звичного укладу життя на певний період часу, а також порушення життєвих стосунків, суд першої інстанції при визначенні розміру компенсації моральної шкоди також врахував, що факт притягнення позивача до адміністративної відповідальності, також свідчить про втрату авторитету останнього серед свого оточення як науковця та правника.

За встановлених обставин, з урахуванням принципів розумності та справедливості, приймаючи до уваги заподіяння позивачу душевних переживань у зв`язку із захистом своїх прав через незаконне притягнення до адміністративної відповідальності, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції визначено справедливий та обґрунтований розмір відшкодування моральної шкоди, який не призведе до неправомірного збагачення позивача, а саме, 10000 грн.

В той же час, колегія суддів зазначає, що у постановах Верховного Суду від 10.11.2021 року у справі №346/5428/17 (провадження №61-8102св21), від 14.09.2022 року у справі №415/1009/21 (провадження №61-18055св21), від 07.12.2022 року у справі №461/9982/19 (провадження №61-4162св22) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Ураховуючи, що відшкодування шкоди відповідно до статті 1174 ЦК України здійснюється за рахунок держави шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України, вказівка у резолютивній частині рішення суду першої інстанції на те, що визначена судом сума відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню з ГУНП в Хмельницькій області, є помилковою (постанова Верховного суду від 26.08.2020 року у справі №544/964/18).

Відповідно до положень статті 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», встановлено, що витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження (далі - Постанова №590).

Постановою від 02.02.2011 року №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» Кабінет Міністрів України затвердив суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1 (далі - Постанова №98).

Відповідно до підпункту 1 пункту 7 Постанови №98 державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтверджуючих документів, відшкодовуються витрати, зокрема, на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті).

Розмір витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом (постанова Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі №826/13271/16).

Вирішуючи питання про відшкодування стороні витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалася особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, для підтвердження понесення витрат, пов`язаних із прибуттям позивача у судове засідання, останнім надано чеки АЗС про сплату за дизельне пальне на суму 2172,59 грн. 19.07.2023 року та на суму 2319,60 грн. 21.08.2023 року. Вказані фіскальні документи не підтверджують понесення заявлених витрат, оскільки доказів про те, що ці витрати позивач поніс саме у зв`язку із прибуттям до суду, не надано. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження маршруту його переїзду до суду, використовуваного ним транспортного засобу та відповідно його середньої витрати пального. У зв`язку із наведеним, покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачу витрати, пов`язані з переїздом до суду, є безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн., який не підлягав сплаті, підстав для розподілу судом першої інстанції судових витрат та їх компенсації позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у суду не було.

Суд першої інстанції частково неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, невірно надав оцінку обставинам справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10000 грн. моральної шкоди.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: Р.С.Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова