КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування розпорядження,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що в першому півріччі 2020 року до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області (далі - Києво-Святошинська РДА), як органу опіки та піклування, звернулась ОСОБА_2 про усунення перешкод у вихованні їх спільної дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА листом № 2168 від 17 червня 2020 року повідомила його про те, що 24 червня 2020 року відбудеться засідання комісії з питань захисту прав дитини, на яку винесено питання щодо встановлення способу участі матері ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітньою ОСОБА_3

18 червня 2020 року він надіслав Службі у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА пояснення з приводу звернення ОСОБА_2 , а також клопотання про відкладення засідання комісії, оскільки на території України було введено загальнонаціональний карантин.

24 липня 2020 року у телефонному режимі особа, яка представилася фахівцем Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА, повідомила йому про те, що 28 липня 2020 року відбудеться засідання комісії з питань захисту прав дитини.

27 липня 2020 року він направив до служби клопотання про відкладення засідання комісії, оскільки не був належним чином повідомлений про винесення на комісію вказаного вище питання, а проведення комісії з питань захисту прав дитини є неможливим у зв`язку із впровадженням на території України карантину.

11 серпня 2020 року листом Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА № 2197 повідомлено, що 18 серпня 2020 року відбудеться засідання комісії з питань захисту прав дитини, але вказаний лист ним було одержано 29 серпня 2020 року, тобто уже після проведення відповідачем комісії.

Водночас 17 серпня 2020 року у телефонному режимі особа, яка представилася фахівцем Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА, повідомляла його про те, що 18 серпня 2020 року відбудеться засідання комісії з питань захисту прав дитини.

В цей же день він направив до служби клопотання про відкладення засідання комісії з питань захисту прав дитини, оскільки він не був належним чином повідомлений про винесення на комісію питання про встановлення способу участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною та з метою запобігання розповсюдженню коронавірусу він з усією сім`єю перебував на самоізоляції, а проведення зазначеної комісії є неможливим у зв`язку із впровадженням на території України карантину, обмеженням діяльності органів державної влади у зв`язку із великою чисельністю захворювань у регіоні.

При цьому вказував, що його особиста участь при вирішенні питання участі у вихованні дитини матір`ю є обов`язковою та нагальною, оскільки виключно ним особисто можуть бути повідомлені обставини, що стосуються сімейної ситуації, що склалася. Проте, така участь станом на серпень 2020 року була унеможливлена у зв`язку із карантинними заходами, у межах яких він не міг наражати на небезпеку своїх дітей шляхом порушення карантинних заходів.

02 вересня 2020 року розпорядженням Києво-Святошинської РДА № 577 визначено способи участі матері ОСОБА_2 у вихованні малолітньої ОСОБА_3 та спілкуванні з нею, а саме встановлено їй наступний графік спілкування з дитиною: щомісяця з 15:00 год. першої, третьої п`ятниці до 18:00 год. першої, третьої неділі, 50 % канікулярного періоду, в інші дні - за попередньою домовленістю між батьками.

Належним чином засвідчену копію вказаного розпорядження він не отримував у встановленому законом порядку, лише 09 листопада 2020 року отримав його копію у межах справи про адміністративне правопорушення № 369/12861/20, яка розглядається Києво-Святошинським районним судом Київської області.

Вважає, оскаржуване розпорядження незаконним та таким, що прийняте всупереч вимогам чинного законодавства, без урахування ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, стану здоров`я дитини та інших обставин, що мають істотне значення, які у даному конкретному випадку пов`язані із психоемоційним станом дитини, а також із порушенням процедури розгляду питання участі у вихованні дитини відповідачем, без дотримання вимог, що передбачені пунктом 73 Постанови Кабінету Міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини».

Просив суд визнати протиправним та скасувати розпорядження Києво-Святошинської РДА № 577 від 02 вересня 2020 року, яким визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 та спілкування з нею.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що на час звернення ОСОБА_2 із заявою до органу опіки і піклування в Шевченківському районному суді м. Києва розглядалась цивільна справа № 402/784/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, тому з огляду на положення частини третьої статті 19 СК України вказана заява мала бути залишена відповідачем без розгляду.

При розгляді справи були порушені права позивача, судом не розглянуті його доводи щодо відсутності висновку органу опіки та піклування, працівники такого органу не спілкувались із дитиною, не обстежували житлові умови. З аналізу статті 19 СК України вбачається, що висновок органу опіки та піклування є обов`язковим доказом, який має бути долучений до справи та досліджений судом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Анікєєнко Є.О. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення -без змін, посилаючись на те, суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, у повному обсязі з`ясував обставини справи, надавши їм належну правову оцінку, дослідив у судовому порядку подані сторонами докази, вірно застосував норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги позивача є безпідставними і надуманими, не ґрунтуються на вимогах закону та не спростовують висновків суду.

Свої заперечення мотивувала тим, що ОСОБА_1 неодноразово сприяв відкладенню засідання комісії з питань захисту прав дитини, аби звернення ОСОБА_2 про встановлення способу участі матері у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною якомога довше не було розглянуто, що свідчить про його незацікавленість у вирішенні питання спілкування дитини з матір`ю.

Натомість, наразі позивач звинувачує районний суд у тому, що розгляд його позову про визнання протиправним та скасування розпорядження постійно затягувався та відкладався, забуваючи при цьому, що сам грубо порушує батьківські права матері та дитини на вільне спілкування та завжди діє лише у своїх інтересах.

Розпорядження Києво-Святошинської РДА № 577 від 02 вересня 2020 року направлялось ОСОБА_1 простою кореспонденцією, що підтверджується копією супровідного листа від 03 вересня 2020 року № 2657 та копією журналу реєстрації вихідної кореспонденції, тому позивач безпідставно зазначає, що Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДАне направила йому розпорядження після його видання.

Зазначає, що голослівними є доводи позивача стосовно того, що працівники служби не відвідали дитину, не провели бесіду з ним, матір`ю, родичами дитини, не склали відповідні акти і документи. При цьому ОСОБА_1 був повідомлений про кожне засідання комісії з питань захисту прав дитини і мав змогу взяти участь при розгляді заяви про встановлення способу участі матері у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною.

Під час розгляду справи до суду надійшли пояснення заступника голови Бучанської РДА, як правонаступника Києво-Святошинської РДА, в яких зазначалось, що при розгляді 18 серпня 2020 року комісією з питань захисту прав дитини питання щодо встановлення способів участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спілкуванні з нею використовувались наявні матеріали, а саме: акти оцінки потреб сім`ї ОСОБА_1 від 22 січня 2020 року та ОСОБА_2 від 13 січня 2020 року і 01 липня 2020 року.

Вказані акти наявні у Служби у справах дітей та сім`ї у зв`язку з наданням до Шевченківського районного суду м. Києва висновку Києво-Святошинської РДА від 27 січня 2020 року про визначення місця проживання ОСОБА_3 на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській РДА від 14 січня 2020 року. Тобто, під час розгляду питання щодо встановлення способів участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 та спілкуванні з нею, в комісії з питань захисту прав дитини було достатньо підстав і доказів для видання розпорядження № 577 від 02 вересня 2020 року, що не відповідає доводам ОСОБА_1 , викладеним в апеляційній скарзі.

Стверджує, що наявність розпорядження Києво-Святошинської РДА № 577 від 02 вересня 2020 року, яким було визначено способи участі матері у вихованні дитини та встановлено графік спілкування з дитиною само по собі діє тільки в інтересах малолітньої дитини, а саме надає можливість вільно спілкуватись із своєю матір`ю, при цьому батько, оскаржуючи таке розпорядження, фактично заперечує право матері на спілкування з дитиною, що є неприпустимим.

Більше того, на сьогодні ОСОБА_1 , скориставшись воєнним станом в країні, вивіз малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон, чим взагалі зробив неможливим спілкування дитини з матір`ю, а тому оскарження розпорядження про встановлення графіку спілкування дитини з матір`ю з боку позивача є цинічним порушенням прав ОСОБА_2 , а посилання останнього у своїй скарзі на умови воєнного стану, як на підставу розгляду справи на його користь, є недопустимим.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, проведеному зі сторонами в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник третьої особи - адвокат Анікєєнко Є.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.

Відповідач та інша третя особа явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що 16 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернулась із заявою до Києво-Святошинської РДА про встановлення способу участі матері у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,та спілкуванні з нею (а.с. 156-159, т. 1).

17 червня 2020 року листом № 2168 повідомлено ОСОБА_1 про необхідність з`явитись 24 червня 2020 року о 12:50 год. на засідання комісії з питань захисту прав дитини (а.с. 15, т. 1).

18 червня 2020 року позивач надіслав на адресу Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА звернення про відкладення засідання комісії (а.с. 17-19, т. 1).

11 серпня 2020 року листом № 2197 повідомлено ОСОБА_1 про необхідність з`явитись 18 серпня 2020 року о 11:10 год. на засідання комісії з питань захисту прав дитини (а.с. 28, т. 1).

17 серпня 2020 року позивач надіслав на адресу Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА звернення про відкладення засідання комісії (а.с. 31-33, т. 1).

02 вересня 2020 року відповідно до рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській РДА від 18 серпня 2020 року (протокол № 17) було видано розпорядження виконувача обов`язків голови Києво-Святошинської РДА від 02 вересня 2020 року № 577, яким визначено способи участі матері ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановлено графік спілкування з дитиною (а.с. 35, т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки наступним:

- оскаржуваним розпорядженням права позивача на участь у вихованні дитини не порушені, розпорядження видане з дотриманням вимог закону та не встановлює якихось додаткових обмежень для батька у часі, способі або методах участі у вихованні дитини;

- наразі тривають судові спори щодо визначення місця проживання дитини, жоден із батьків не позбавлений батьківських прав, а відтак мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, що відповідає приписам статті 153 СК України;

- законодавством України визначено певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини, а саме у разі якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законом встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть вирішити його в судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки та піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується з рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду:

- розпорядження відповідача в першу чергу сприяє якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також забезпечує рівне здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

За правилом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Принцип найкращих інтересів поширюється на всі дії, що стосуються дітей, і вимагає активних дій із захисту їхніх прав та сприяння їх зростанню та благополуччю, а також заходів з підтримки та надання допомоги батькам й іншим особам, які несуть щоденну відповідальність у питаннях реалізації прав дітей

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Статтею 141 СК України визначено, що мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 СК України).

За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини (статті 158 СК України).

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (частина друга статті 159 СК України).

Зміст наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що мати, яка проживає окремо від дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

У той же час мати має право на звернення до органу опіки та піклування або до суду за захистом свого права на особисте спілкування і виховання дитини.

У справі, яка переглядається, позивач не погоджується із розпорядженням Києво-Святошинської РДА № 577 від 02 вересня 2020 року про визначення способів участі матері у вихованні малолітньої дитини та спілкування з нею.

Відповідачем у цьому спорі ОСОБА_1 визначив Києво-Святошинську РДА. При цьому спір щодо порядку участі матері у вихованні дитини, побачення матері із дочкою існує між батьком ОСОБА_1 та матір`ю ОСОБА_2 , яка залучена третьою особою у справі.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет, підстави та відповідачів за пред`явленим позовом наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У відповідності до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Згідно із положеннями статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) та інших звертала увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).

Крім того, пунктах 7.22. - 7.24., 7.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18) вказано, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. Межі апеляційного перегляду судових рішень, визначені процесуальним кодексом, не надають суду апеляційної інстанції процесуальної можливості залучити до участі у справі іншого відповідача на стадії апеляційного перегляду.

За наведених обставин і сталої судової практики Верховного Суду можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів відповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

У справі за позовом одного з батьків про визнання незаконним рішення органу опіки та піклування про визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні того з батьків, хто проживає окремо від неї, належними відповідачами є особа, за зверненням та на захист прав якої прийнято рішення (той з батьків, для якого визначено способи участі у вихованні дитини та спілкуванні), та орган опіки та піклування, рішення якого оскаржується.

Такий висновок узгоджується із висновком, висловленим у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 757/39693/20 (провадження у справі № 61-13261св21) та 02 лютого 2022 року у справі № 462/4724/20 (провадження № 61-19935св21).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що скасування оскаржуваного розпорядження безумовно вплине на права матері малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки цим розпорядженням вирішено питання щодо її участі у вихованні та спілкуванні із дочкою.

Зважаючи на викладене, оскільки позивачем до участі у цій справі не залучені всі відповідачі, які мають відповідати за пред`явленим позовом, а саме мати малолітньої дитини - ОСОБА_2 , за заявою та в інтересах якої оскаржуваним розпорядженням Києво-Святошинської РДА № 577 від 02 вересня 2020 року встановлено порядок участі матері у вихованні малолітньої дитини, колегія суддів, з огляду на визначений склад відповідачів, предмет і підстави позову та його обґрунтування, дійшла висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 саме у зв`язку з неналежним складом відповідачів.

Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення чи відмову у задоволенні по суті спору, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного складу відповідачів є самостійною підставою для відмови в позові, вирішення позову з неналежним складом відповідачів не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав, в тому числі за необґрунтованості позовних вимог.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування розпорядження, однак помилився щодо мотивів такого висновку, а саме: відмовивши в позові через необґрунтованість цих вимог, не врахував, що суб`єктний склад відповідачів у справі є неналежним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат позивача у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовлено, а змінюються лише мотиви такої відмови.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 рокузмінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 листопада 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній