У Х В А Л А

18 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 757/55832/21-ц

провадження № 61-3028 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Кабінет Міністрів України,

представник позивача - заступник директора Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції України Божко Владислав Григорович,

відповідачі: ОСОБА_1 , акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник ОСОБА_1 - адвокат Волков Всеволод Миколайович,

представники акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк»: адвокат Самсонович Олег Андрійович, адвокат Заведій Владислав Ігорович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Кабінету Міністрів України та акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 24 січня

2023 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Невідомої Т. О.,

Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року Кабінет Міністрів України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про застосування наслідків недійсності договору, визнання відсутніми прав та обов`язків за договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 21 грудня 2016 року відповідно до статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня

2016 року № 961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи» Держава Україна набула право власності на 100 відсотків акцій

АТ КБ «ПриватБанк».

Статутом АТ КБ «ПриватБанк», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 № 594 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2019 № 712) визначено, що АТ КБ «ПриватБанк» є державним банком. Отже, будь-які фінансові зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» безпосередньо впливають на права єдиного акціонера банка, яким є держава в особі Кабінету Міністрів України.

Кабінет Міністрів України вказував, що у жовтні 2021 року у процесі реалізації функцій вищого органу управління банка стало відомо

про існування зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» перед ОСОБА_1

за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року

№ , укладеним між комерційним банком «ПриватБанк» (далі - КБ «ПриватБанк»), в особі керуючого Луганською філією КБ «ПриватБанк» Кудрявцева В. І., правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк»,

та ОСОБА_1 (вкладник), за умовами якого останній вніс до каси банка кошти у розмірі 900 000 000,00 карбованців строком на чотири роки

з моменту укладення договору, із щомісячним нарахуванням за річною процентною ставкою 220 %.

Зобов`язання банка за вказаним договором станом на 21 грудня 2016 року (дата набуття державою права власності на акції банка)не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банка.

За інформацією банка, ОСОБА_1 звернувся до іноземного суду,

а саме до Земельного суду Франкфурт-на-Майні (нім. - Landgericht Frankfurt am Main) (Федеративна Республіка Німеччина), із клопотанням

про визнання та виконання рішення Ленінського районного суду

міста Луганська від 29 березня 2012 року, постанови Апеляційного суду Луганської області від 10 липня 2012 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2012 року у справі № 2-737/12 за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання договору продовженим та таким, що має юридичну силу, зобов`язання повернути суму вкладу, якими позов ОСОБА_1 було частково задоволено.

Загальний розмір коштів, який ОСОБА_1 просить повернути внаслідок нібито невиконання умов договору про поточний депозитний вклад

від 06 липня 1995 року № , за розрахунками позивача, складає майже три мільярди Євро.

Права Кабінету Міністрів України, як вищого органу управління

банка, порушені внаслідок неузгодження правовідносин між банком

і ОСОБА_1 відносно норм законодавства України, оскільки

в результаті розгляду судом іноземної юрисдикції заяви ОСОБА_1 відбудеться зменшення чистого прибутку банка, розміру дивідендів,

та, як наслідок, зменшення коштів, які зараховуються до Державного бюджету України.

Внаслідок законодавчих змін, які відбулися протягом 2014-2020 років,

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» доповнено статтею 411, яка врегульовує питання виведення неплатоспроможного банка з ринку за участю держави. Станом на 21 грудня 2016 року редакція вказаної статті містила абзац дев`ятий частини шостої зі змістом: «У разі виявлення зобов`язань банка перед іншими особами, що не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банка на момент набуття права власності на акції банка державою, правочини, за якими виникають такі зобов`язання, вважаються нікчемними, а зобов`язання

не підлягають виконанню банком». Аналогічна норма міститься

у частині шістнадцятій цієї статті у редакції, чинній на момент звернення

до суду з цим позовом (жовтень 2021 року).

Ураховуючи, що статтею 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлено нікчемність правочину,

що не обліковується на рахунках банка, а також, посилаючись на положення частини другої статті 215 та статті 216 ЦК України, Кабінет Міністрів України вважав, що у даних правовідносинах мають бути застосовані наслідки недійсності нікчемного правочину - договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № , а саме визнання такими,

що не підлягають виконанню всіх зобов`язань АТ КБ «ПриватБанк»

за вказаним договором.

Дії ОСОБА_1 , спрямовані на стягнення коштів за нікчемним правочином, завдають значних збитків акціонеру банка. При цьому такі дії були здійснені вже після проведення процедури виведення неплатоспроможного банка з ринку за участю держави відповідно

до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Позивач указував на ефективність обраного ним способу судового захисту порушеного права.

З урахуванням наведеного, Кабінет Міністрів України просив суд:

- застосувати наслідки недійсності договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № , укладеного між

КБ «ПриватБанк», в особі керуючого Луганською філією КБ «ПриватБанк» Кудрявцева В. І., правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк»,

та ОСОБА_1 , шляхом визнання такими, що не підлягають виконанню всіх зобов`язань АТ КБ «ПриватБанк» за цим договором;

- визнати відсутнім у ОСОБА_1 право вимагати від АТ КБ «ПриватБанк» виконання всіх зобов`язань за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № ;

- визнати відсутнім у АТ КБ «ПриватБанк» обов`язку виконувати зобов`язання за вищевказаним договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року у складі судді Матійчук Г. О. позов Кабінету Міністрів України задоволено.

Застосовано наслідки недійсності договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № , укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , шляхом визнання такими, що не підлягають виконанню всіх зобов`язань АТ КБ «ПриватБанк» за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № .

Визнано відсутнім у ОСОБА_1 право вимагати від акціонерного товариства комерційного банка АТ КБ «ПриватБанк» виконання всіх зобов`язань за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № .

Визнано відсутнім в АТ КБ «ПриватБанк» обов`язку виконувати зобов`язання за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року

№ .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 21 грудня 2016 року Держава Україна набула право власності на акції АТ КБ «ПриватБанк»

у порядку статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якою врегульовано питання виведення неплатоспроможного банка з ринку за участю держави.

Проаналізувавши зміст абзацу дев`ятого частини шостої статті 411

Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

(у редакції, чинній на момент набуття 21 грудня 2016 року державою права власності на акції банка, - станом на 19 листопада 2016 року), районний суд зробив висновок про наявність у ній прямої вказівки на нікчемність певної категорії правочинів, укладених банком із третіми особами, за ознакою (умовою) відсутності в обліку банка (за його балансовими та/або позабалансовими рахунками) зобов`язань за такими правочинами саме на момент набуття державою права власності на акції банка.

Факт того, що зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» перед ОСОБА_1

за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року

№ не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банка підтверджується відповідними доказами, зокрема: витягами із розширеного балансу Луганської філії АТ КБ «ПриватБанк» станом на 30 листопада 2016 року та 30 грудня 2016 року, довідкою

АТ КБ «ПриватБанк» від 24 листопада 2021 року № 20.1.0.0.0/7-196571, випискою з відкритих карткових рахунків стосовно залишків по рахункам

за період із 01 січня 2000 року по 31 грудня 2016 року, а також висновком експерта від 18 листопада 2021 року № 007-21, складеним судовим експертом-економістом приватного підприємства «Консалтингова група «Арго-Експерт» Тихоненко І. П. на підставі договору від 27 серпня 2021 року

№ 210827-001 та листа товариства з обмеженою відповідальністю «Астерс Консалт», яке діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», від 25 серпня 2021 року щодо проведення судово-економічної експертизи в рамках цивільної справи, в якому зазначено про відсутність документального підтвердження обліку по балансовим рахункам АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язань банка перед ОСОБА_1 за договором про поточний депозитний вклад

від 06 липня 1995 року № станом на 30 листопада 2016 року,

21 грудня 2016 року та 31 грудня 2016 року. Ці обставини визнаються

АТ КБ «ПриватБанк» та не заперечуються ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції дійшов висновку про нікчемність договору

про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року №

в силу вимог абзацу дев`ятого частини шостої статті 411 Закону України

«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв`язку з чим необхідно застосувати наслідки недійсності правочину шляхом визнання такими,

що не підлягають виконанню всіх зобов`язань банка за цим договором.

Із цих підстав районний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Кабінету Міністрів України про визнання відсутнім прав та обов`язків за договором, які є похідними від вищевказаної позовної вимоги.

Відхиляючи посилання ОСОБА_1 про те, що підстави для визнання нікчемним договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № не існували на момент укладення правочину, а положення статті 215 ЦК України та статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюють різний момент існування підстав нікчемності правочинів (у першому випадку - момент укладення договору, а в другому - момент набуття державою права власності на акції банка), районний суд застосував принцип lex specialis (спеціальний закон, спеціальна норма), а також принцип lex specialis derogat generali (закон спеціальний має перевагу над загальним), суть яких зводиться до того, що спеціальна норма має перевагу над загальною.

При цьому послався на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права при їх конкуренції, а також відповідні рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)

про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами.

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

є спеціальним по відношенню до інших нормативно-правових актів

у спірних правовідносинах. У цій частині суд урахував постанови Великої Палати Верховного Суду: від 04 вересня 2019 року у справі № 466/7405/16-ц, провадження № 14-287цс19, від 15 січня 2020 року у справі № 334/452/18, провадження № 14-527цс19 та постанову Верховного Суду від 29 травня 2020 року у справі № 573/1586/17, провадження № 61-11773св18. У зв`язку

з цим, суд надав критичну оцінку посиланням ОСОБА_1 щодо однопредметності Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ЦК України.

Районний суд уважав, що Кабінетом Міністрів України, як позивачем,

не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом, а тому відхилив заяву ОСОБА_1 про її застосування, оскільки Кабінету Міністрів України про обставини нікчемності договору

про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № стало відомо лише у жовтні 2021 року зі звернення ОСОБА_1 до іноземного суду із клопотанням про визнання та виконання судових рішень у справі

№ 2-737/2012.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Волкова В. М., задоволено.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову Кабінету Міністрів України відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, невірно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення позову Кабінету Міністрів України.

Договір про поточний депозитний вклад № був укладений

06 липня 1995 року, у той час як Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» було доповнено статтею 411, якою регламентовано порядок виведення неплатоспроможного банка з ринку за участю держави, на яку посилається Кабінет Міністрів України, Законом України від 16 липня 2015 року № 629-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку», який набрав чинності

12 серпня 2015 року, тобто після укладення правочину, про застосування наслідків недійсності якого просить позивач. Недійсність вказаного договору не може бути встановлена статтею 411 Закону України

«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з огляду

на незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Посилання позивача на вказані положення закону суд уважав помилковими.

Апеляційний суд урахував наявність судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, ухвалених у справі № 2-737/2012

за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору продовженим та таким, що має юридичну силу, зобов`язання повернути суму вкладу, якими, серед іншого, зобов`язано

АТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 суму вкладу

з нарахуванням процентів згідно з умовами договору (частина четверта статті 82 ЦПК України). Судові рішення набрали законної сили, відтак

є обов`язковими та підлягають виконанню.

Відсутність обліку зобов`язань банка перед ОСОБА_1 за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року №

за балансовими та/або позабалансовими рахунками банка не свідчить

про нікчемність такого договору. У цій частині судом ураховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові

від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, провадження

№ 14-90цс19.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог Кабінету Міністрів України, то у даному випадку норми про позовну давність не застосовуються.

Пославшись на положення статей 114, 115 ЦПК України, апеляційний суд

не знайшов підстав для врахування висновків експертів у галузі права, наданих сторонами, оскільки такі висновки не є доказами у справі, вони мають допоміжний (консультативний) характер, а тому суд уважав

за необхідне зробити самостійні висновки щодо застосування положень статті 215 ЦК України та статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Судом ураховано позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, висловлену Конституційним Судом України

у рішеннях: від 13 травня 1997 року у справі № 1-зп/1997 про офіційне тлумачення статей 58, 78, 79, 81 Конституції України та статей 243-21, 243-22, 243-25 ЦПК України (у справі щодо несумісності депутатського мандата);

від 09 лютого 1999 року у справі № 1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію

в часі законів та інших нормативно-правових актів); від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001 за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України

«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа про податки); від 13 березня 2012 року у справі № 6-рп/2012 за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 2 частини першої статті 7, пункту 2

розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України

«Про засади запобігання і протидії корупції».

Короткий зміст вимог касаційних скарг

02 березня 2023 року до Верховного Суду, із застосуванням засобів поштового зв`язку, АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу

на постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити

в силі судове рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення апеляційного суду АТ КБ «ПриватБанк» посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування інших норм права у подібних правовідносинах, а саме частини шістнадцятої статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

14 березня 2023 року, через приймальню громадян, Кабінет Міністрів України звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду Кабінет Міністрів України зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389

ЦПК України). Крім того, вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи

між суддями від 06 березня 2023 року та від 14 березня 2023 року касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та Кабінету Міністрів України передані

на розгляд судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2023 року задоволено клопотання Кабінету Міністрів України про поновлення строку на касаційне оскарження. Поновлено заявнику строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року. Відкрито касаційне провадження

у даній справі за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України

та витребувано її матеріали з Печерського районного суду міста Києва. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих

до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу

та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2023 року, після усунення недоліків касаційної скарги, зазначених в ухвалі від 16 березня 2023 року, задоволено клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення строку на касаційне оскарження. Поновлено заявнику строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року. Відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк». Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих

до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу

та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» та Кабінету Міністрів України про розгляд справи за участі (з викликом)представників учасників сторін. Призначено справу до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

за наявними у ній матеріалами.

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 26 червня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві: Луспенику Д. Д., судді,

які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., ОСОБА_2.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 липня 2023 року у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_2 на підставі повідомлення судді Луспеника Д. Д. від 25 липня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді,

які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що судом апеляційної інстанції зроблено помилкові висновки по суті вирішення спору та безпідставно не застосовано статтю 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Принцип незворотності дії законів в часі закріплений у частині першій

статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України в своїх рішеннях, на які послався апеляційний суд, розрізняє особливості застосування принципу незворотності дії в часі законів до події/факту та до правовідносин, а саме: до події/факту - застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; до правовідносин: які тривалі

та виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення - нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання чим чинності; які виникли і закінчилися до набрання чинності законом або іншим нормативно-правовим актом - такий закон

не застосовується.

Аналізуючи принцип дії закону в часі саме в контексті його поширення

на дані правовідносини, необхідно враховувати Рішення Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року у справі № 5-р(I)/2019

за конституційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури»

від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, відповідно до якого за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли

до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Звертає увагу, що спір у даній справі стосується питання поширення дії положень статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на правовідносини, які виникли між сторонами за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № , зокрема на зобов`язання банка, які станом на момент набуття 21 грудня 2016 року державою права власності на акції банка не обліковувалися

за балансовими та/або позабалансовими рахунками банка.

При цьому, на думку ОСОБА_1 , правовідносини за цим договором досі тривають. Тому на них поширюється дія нових актів законодавства,

у тому числі й Закон України від 16 липня 2015 року № 629-VIII

«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку», який набрав чинності 12 серпня

2015 року та яким доповнено Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» статтею 411.

Апеляційний суд не врахував висновки щодо тлумачення та застосування бланкетної статті 215 ЦК України, наведені у висновку експерта у галузі права, долученого банком.

Вимоги частини першої статті 215 ЦК України (як загальної норми про недійсність правочинів) не застосовується до нікчемних правочинів (нікчемність яких передбачена законом).

Заявник уважає, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статей 215, 216 ЦК України, оскільки стаття 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» разом

із нікчемністю встановлює і особливі правові наслідки, які з цього випливають.

Крім того, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування відповідних норм права у правовідносинах, пов`язаних із виведенням неплатоспроможного АТ КБ «ПриватБанк» із ринку за участю держави,

а саме частини шістнадцятої статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з урахуванням закріпленого

у частині першій статті 58 Конституції України принципу незворотності дії законів у часі та статей 215, 216 ЦК України.

Заявник посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права, зокрема: статті 362 ЦПК України, оскільки судом безпідставно не закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Волкова В. М., так як його повноваження на підписання апеляційної скарги належним чином

не підтверджені (в ордері відсутні обов`язкові реквізити); статей 357-359 ЦПК України, оскільки надходження апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як особи, яка не брала участь у розгляді справи, зобов`язувало суд відкласти розгляд справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 до моменту вирішення питання щодо апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Касаційна скарга Кабінету Міністрів України мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій були ухвалені два протилежні за змістом судові рішення, які стосуються застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, нікчемність якого встановлена статтею 411

Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Тому визначення Верховним Судом законодавчої можливості застосування цієї норми права в сукупності зі статтями 203, 215 ЦК України та часових меж такого застосування забезпечить повний, всебічний та об`єктивний розгляд справи та формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах.

Апеляційним судом неправильно розтлумачено статті 203, 215 ЦК України та статтю 58 Конституції України.

Вказує, що незастосування судом у спірних правовідносинах наслідків недійсності нікчемного правочину, встановлених статтею 411

Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», призведе до стягнення з державного банка трьох мільярдів Євро, що, в свою чергу,

в умовах правового режиму воєнного стану зменшить надходження коштів до державного бюджету у виглядів дивідендів банка.

Норми ЦК України визначають виключно загальні вимоги чинності правочину, а Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює спеціальні вимоги, відповідно до яких правочин може вважатися дійсним або недійсним (нікчемним).

Суд апеляційної інстанції врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у справах, які не є подібними

зі справою, яка переглядається.

Процес реалізації права в частині виведення неплатоспроможного банка

з ринку розпочався та завершився під час дії у часі положень

Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими встановлено нікчемність правочинів, які не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банка на момент набуття державою права власності на акції банка.

Заявник зазначає, що на момент укладення договору про поточний депозитний вклад - 06 липня 1995 року, діяли положення Конституції (Основний Закон) України 1978 року та ЦК Української РСР 1963 року,

які не були застосовані апеляційним судом. Більше того, відсутні положення стосовно регулювання чинною Конституцією України правовідносин,

які виникли до набрання нею чинності.

Посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме статей 18, 82, 357-359, 362 ЦПК України. Апеляційний суд безпідставно посилався на наявність преюдиційних обставин, установлених у справі № 2-737/2012, в якій Кабінет Міністрів України не був учасником справи, оскільки не потребують доказуванню тільки ті обставини щодо яких вже було розглянуто спір. Проте у цій справі не розглядалися обставини застосування наслідків нікчемності правочину та їх виникнення. Апеляційний суд не врахував відсутність підтвердження повноважень адвоката Волкова В. М. на представлення інтересів ОСОБА_1 , у тому числі на подання апеляційної скарги. Крім цього, наявність у провадженні суду апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як особи, яка не брала участь у розгляді справи, унеможливлювало розгляд апеляційним судом апеляційної скарги представника ОСОБА_1 .

Права держави порушуються тим, шо ОСОБА_1 лише наразі (через 10 років після ухвалення рішення суду) звернувся в суди іноземних юрисдикцій, зокрема в Земельний суд міста Франкфурт-на-Майні, Німеччина, в Окружний суд міста Нікосії, Республіка Кіпр із заявою про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» майже трьох мільярдів Євро за депозитним договором від 06 липня 1995 року.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційні скарги

У липні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Волков В. М., подав до Верховного Суду відзив на касаційні скарги Кабінету Міністрів України та АТ КБ «ПриватБанк», у якому вказується про те, що судове рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, його слід залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення. Посилається

на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду

та Верховного Суду. Вказує, що вимоги ОСОБА_1 уже були підтверджені судовими рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 2-737/12.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

06 липня 1995 року між КБ «ПриватБанк», в особі керуючого Луганською філією КБ «ПриватБанк» Кудрявцева В. І., правонаступником якого

є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 (вкладник), укладено договір

про поточний депозитний вклад № , за умовами якого вкладник уніс до каси банка кошти в розмірі 900 000 000,00 карбованців строком

на чотири роки з моменту укладення договору із щомісячним нарахуванням за річною процентною ставкою 220 % (а. с. 85-86, т. 1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Луганська від 29 березня

2012 року у справі № 2-737/2012 позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору продовженим та таким, що має юридичну силу, зобов`язання повернути суму вклад, задоволено. Визнано договір банківського вкладу (депозиту) від 06 липня 1995 року

№ 5 продовженим з 07 липня 1999 року та таким, що має юридичну силу. Зобов`язано ПАТ «КБ «ПриватБанк» повернути

ОСОБА_1 суму вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) від 06 липня 1995 року № 5 із нарахуванням процентів згідно

з умовами договору з моменту його укладення до 29 березня 2012 року

(а. с. 80-85, т. 2).

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 10 липня 2012 року

у цій справі (справа № 22ц-2945) апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Луганська

від 29 березня 2012 року змінено. Рішення в частині визнання договору банківського вкладу (депозиту) від 06 липня 1995 року № продовженим із 07 липня 1999 року та таким, що має юридичну силу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій частині. Рішення суду в частині зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 суму вкладу

з нарахуванням процентів згідно з умовами договору змінено, шляхом зміни кінцевої дати нарахування процентів з 29 березня 2012 року на 06 липня 2003 року. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а. с. 86-89, т. 2).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2012 року у цій справі касаційні скарги ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 29 березня 2012 року та рішення Апеляційного суду Луганської області від 10 липня 2012 року залишено без змін (а. с. 90-93, т. 2).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Луганська від 24 травня 2013 року

у справі № 437/7279/13-ц у задоволенні заяви державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про роз`яснення рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 29 березня 2012 року у справі № 2-737/12 відмовлено (а. с. 94-95, т. 2).

Державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпровського міського управління юстиції Коломойцевим К. В.

у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 із примусового виконання виконавчого листа № 2-727/12, виданого 15 лютого 2013 року Ленінським районним судом м. Луганська, про зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 суму вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) від 06 липня 1995 року № із нарахуванням процентів згідно з умовами договору з моменту його укладення до 06 липня 2003 року були винесені постанови про накладення штрафу, а саме: 14 серпня

2013 року - за невиконання без поважних причин рішення у встановлений державним виконавцем строк у розмірі 1 020,00 грн (а. с. 96-97, т. 2)

та 03 вересня 2013 року - за повторне невиконання без поважних

причин рішення у встановлений державним виконавцем строк у розмірі 2 040,00 грн (а. с. 100, т. 2).

21 грудня 2016 року Держава Україна набула право власності

на 100 відсотків акцій ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до статті 411

Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

та постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2016 року № 961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи».

Статутом АТ КБ «ПриватБанк», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 № 594 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2019 № 712) визначено, що АТ КБ «ПриватБанк» є державним банком. Єдиним акціонером банка є держава

в особі Кабінету Міністрів України (пункти 1, 7, 8 указаного Статуту)

(а. с. 12-48, т. 1).

АТ КБ «ПриватБанк» листом від 11 жовтня 2021 року № 20.1.0.0.0/7-175017 повідомило Кабінет Міністрів України та Міністерство фінансів України

про те, що у 1995 році між банком та ОСОБА_1 був укладений договір про поточний депозитний вклад на суму 900 000 000,00 карбованців.

За відомостями банка в 1996 році депозит ОСОБА_1 був виплачений клієнту. Незважаючи на це, у 2011 році ОСОБА_1 звернувся

до Ленінського районного суду м. Луганська з позовом до банка

про зобов`язання повернути суму вкладу, який відповідними судовими рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій було задоволено частково. Після набуття державою права власності на акції банка ОСОБА_1 звернувся до іноземних судів з клопотанням

про визнання та виконання цих рішень. Вказано, що зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» перед ОСОБА_1 за договором депозиту

не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банка станом на 21 грудня 2016 року, депозитний договір відповідно

до частини шістнадцятої статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є нікчемним, а зобов`язання за таким договором не підлягають виконанню. 10 вересня 2021 року банк подав

до Станично-Луганського районного суду Луганської області позов

до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору депозиту, проте на даний час (11 жовтня 2021 року) не вирішено питання відкриття провадження у справі. У зв`язку з цим, банк просив Кабінет Міністрів України з метою захисту прав та інтересів банка, недопущення завдання збитків державному банку ініціювати подання власного позову

до суду (а. с. 49-50, т. 1).

На підтвердження того, що зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» перед ОСОБА_1 за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № не обліковувалися за балансовими

та/або позабалансовими рахунками банка позивач надав такі докази: витяги із розширеного балансу Луганської філії АТ КБ «ПриватБанк» станом на 30 листопада 2016 року та 30 грудня 2016 року (а. с. 88-89, т.); довідка

АТ КБ «ПриватБанк» від 24 листопада 2021 року № 20.1.0.0.0/7-196571

(а. с. 87, т. 1); виписка з відкритих карткових рахунків стосовно залишків

по рахункам за період із 01 січня 2000 року по 31 грудня 2016 року

(а. с. 90, т. 1); висновок експерта від 18 листопада 2021 року № 007-21, складений судовим експертом-економістом приватного підприємства «Консалтингова група «Арго-Експерт» Тихоненко І. П. на підставі договору від 27 серпня 2021 року № 210827-001 та листа товариства з обмеженою відповідальністю «Астерс Консалт», яке діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», від 25 серпня 2021 року щодо проведення судово-економічної експертизи

в рамках цивільної справи, в якому зазначено про відсутність документального підтвердження обліку по балансовим рахункам АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язань банка перед ОСОБА_1 за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № станом

на 30 листопада 2016 року, 21 грудня 2016 року та 31 грудня 2016 року

(а. с. 131-142, т. 1).

У матеріалах справи наявна копія позову ОСОБА_1 , поданого

до Земельного суду Франкфурт-на-Майні (нім. - Landgericht Frankfurt

am Main) (Федеративна Республіка Німеччина), за змістом якого заявник просить оголосити судові рішення у справі № 2-737/2012 такими,

що підлягають примусовому виконанню (а. с. 91-103, 104-116, т. 1).

У лютому 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Волков В. М., подав до Печерського районного суду міста Києва заяву про застосування позовної давності (а. с. 183-186, т. 1).

Також у матеріалах справи містяться висновки експертів у галузі права

від 31 травня 2022 року та від 09 грудня 2022 року, надані представниками відповідачів (а. с. 199-213, т. 2; а. с. 64-80, т. 3).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року (провадження № 22-ц/824/1406/2023) апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Мізунського А. І. в інтересах Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року закрито (а. с. 227-229, т. 3).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи

та перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку по необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо об`єднана палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права

у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового

або майнового права та інтересу.

Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів,

а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд має встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з указаним позовом, Кабінет Міністрів України зазначав, що будь-які фінансові зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» безпосередньо впливають на права єдиного акціонера банка, яким є держава в особі Кабінету Міністрів України.

Тобто Кабінет Міністрів України від свого імені звернувся до суду як акціонер АТ КБ «ПриватБанк» і просив суд: а) застосувати наслідки недійсності договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року, укладеного між КБ «ПриватБанк», в особі керуючого Луганською філією КБ «ПриватБанк» Кудрявцева В. І., правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 , шляхом визнання такими, що не підлягають виконанню всіх зобов`язань АТ КБ «ПриватБанк» за цим договором; б) визнати відсутнім у ОСОБА_1 право вимагати від АТ КБ «ПриватБанк» виконання всіх зобов`язань за вказаним договором про поточний депозитний вклад; в) визнати відсутнім у АТ КБ «ПриватБанк» обов`язку виконувати зобов`язання за вищевказаним договором.

Разом з тим, у пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц, провадження № 14-122цс20, зазначена така правова позиція: «Отже, за похідним позовом учасник, член, акціонер набуває статусу процесуального представника юридичної особи, якій завдано збитків, але не має власного права на позов (у матеріальному значенні) до порушника. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини акціонер (учасник) юридичної особи, навіть мажоритарний, не може розглядатись як належний заявник, якщо йдеться про порушення прав юридичної особи (див., зокрема, рішення у справі «Кредитний та індустріальний банк проти Чеської Республіки» (Credit and Industrial Bank v. the Czech Republic), заява № 29010/95 від 20 травня 1998 року; рішення у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (Case of Terem LTD, Chechetkin and Olius v. Ukraine), заява № 70297/01, пункти 28-30, від 18 жовтня 2005 року; рішення у справі «Фельдман та банк «Слов`янський» проти України», заява № 42758/05, пункт 30, від 21 грудня 2017 року). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала на це увагу, зокрема в постановах від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19), від 15 жовтня 2019 року у справі № 905/2559/17 (провадження № 12-264гс18), від 07 квітня 2020 року у справі № 904/3657/18 (провадження № 12-159гс19).».

Колегія суддів вважає, що є підстави для відступлення від указаного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, так як розглянути вказаний спір у справі, яка переглядається, по суті спору є неможливим, з таких мотивів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Колегія суддів вважає, що наведений вище висновок Великої Палати Верховного Суду про необхідність відмови в задоволенні позову через неналежність позивача та відсутність у нього права на звернення до суду із цим позовом є перешкодою у доступі до правосуддя, а відтак це порушує вимоги статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина гарантується безпосередньо на підставі Конституції України.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом (частина третя статті 96 ЦК України).

В юридичній літературі похідний позов, зокрема, визначається як правовий засіб захисту, що дозволяє учасникам або кредиторам юридичної особи заявляти та підтримувати позови в інтересах юридичної особи, якщо юридична особа з певних причин не ініціює розгляд самостійно.

Акціонер (учасник) товариства може оспорити договір, вчинений товариством, якщо обґрунтує відповідні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Отже, захист прав та законних інтересів юридичних осіб її засновниками (учасниками) все ж можливий завдяки доктрині зняття корпоративної вуалі, тобто за допомогою пред`явлення похідного (непрямого) позову особою (учасником юридичної особи), яка не є безпосереднім учасником спірних матеріальних правовідносин (яким є юридична особа).

Так, ЄСПЛ зазначає, що в окремих випадках засновник юридичної особи може звертатися до суду з позовами про захист прав та інтересів заснованої ним юридичної особи, що є підтвердженням застосування щодо юридичних осіб теорії «проникнення під корпоративну вуаль» (рішення від 24 жовтня 1995 року у справі «Agrotexim and Others v. Greece» (№ заяви 14807/89).

Подібний прояв доктрини зняття корпоративної вуалі застосовано у ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у постанові колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 липня 2020 року у справі № 910/15925/18. А також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року в справі № 810/4438/16, в якій Верховний Суд погодився з висновками суду, який задовольнив позов на підставі апеляційної скарги, поданої фізичною особою - власником 100 % статутного капіталу товариства. Адміністративний суд обґрунтував своє рішення необхідністю захисту прав як самого товариства, так й його учасника (засновника).

Існування у судовій практиці Верховного Суду різних форм участі в процесі засновників (учасників) юридичної особи не сприяє правовій визначеності і передбачуваності в застосуванні судами єдиних підстав і форм захисту засновником (учасником) прав і інтересів юридичної особи, а відтак ускладнює повноцінну реалізацію в Україні доктрини зняття корпоративної вуалі.

Застосування судами правової позиції, від якої колегія суддів просить відступити, не сприятиме захищеності бізнесу та може призвести до погіршення інвестиційного клімату в Україні. Адже власники підприємств позбавляються найефективнішого способу захисту своїх корпоративних прав, порушених внаслідок укладення невигідних для підприємства угод.

Колегія суддів вважає, що Велика Палата Верховного Суду у наведеній вище правовій позиції (з огляду на обставини справи, яка переглядається) не звернула уваги на те, що акціонер, подаючи такий позов, захищає не права юридичної особи, а свої власні корпоративні права як акціонера цього товариствам, які є різними за своєю природою.

Тобто Кабінет Міністрів України пред`явив позов не з метою захисту порушених прав та інтересів самого товариства, а з метою захисту корпоративних прав його акціонера - позивача. Іншого способу захисту корпоративного права, порушеного внаслідок укладення угоди, яку оспорює позивач, не існує.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судовихрішень.

З урахуванням наведеного є підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 400, 402, 403, 404, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу

№ 757/55832/21-ц за позовом Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» про застосування наслідків недійсності договору, визнання відсутніми прав та обов`язків за договором.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець