ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6243/23 Справа № 214/4206/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А.В. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №214/4206/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Лігути Лариси Вячеславівни, третя особа: Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради, про поділ спільної сумісної власності, визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2023 року (суддя Ткаченко А.В., повний текст судового рішення складено 03 травня 2023 року),

в с т а н о в и в:

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності, визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09 серпня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, від якого мають спільну дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу сторони придбали житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 2012 року. У відповідності до пункту 1 договору, у власність ОСОБА_2 перейшов житловий будинок загальною площею 67,6 кв.м, житловою площею 20,6 кв.м, з господарчими будівлями і спорудами, а саме підвалом Б, сараєм В, вбиральнею Г, гаражем Д, огорожею №1, воротами з хвірткою №2, водоколонкою 1 за адресою: АДРЕСА_1 . Одночасно з укладенням договору земельна ділянка, на якій розташований вказаний житловий будинок, перейшла в тимчасове користування покупця ОСОБА_2 та підлягала переоформленню в особисту власність відповідно до діючого законодавства. Площа земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд складає 0,1000 га, кадастровий номер :06:127:0028. У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 2012 року ОСОБА_2 зареєстрував за собою зазначену земельну ділянку в Управлінні з питань реєстрації апарату Криворізької міської ради та виконкому. Починаючи з 2015 року сімейне життя у них не склалось, подальше спільне проживання стало неможливим, а вжиті спроби зберегти шлюб та сім`ю, незважаючи на наявність спільної дитини, виявились марними. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2016 року шлюб між ними було розірвано. Оскільки останнім часом між сторонами почали виникати непорозуміння з приводу володіння та користування спільно майном, виникла необхідність його поділу. Досягти у позасудовому порядку згоди щодо поділу майна вони не можуть, що обумовило звернення позивача до суду. З урахуванням останніх збільшень позовних вимог позивачка просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за нею, ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , кожним окремо, право власності по 1/2 частині за кожним на житловий будинок «А» загальною площею 113,0 кв.м, житловою площею 61,3 кв.м, сарай «В», вбиральню-літній душ «Г», гараж, водоколонку І, огорожу №1, 2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнавши за нею, ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , кожним окремо, право власності по 1/2 частині за кожним на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 0:06:127:0028, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрована в Єдиному державному реєстрі нерухомого майна 27 вересня 2016 року №2110.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Лігути Лариси Вячеславівни, третя особа: Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради, про поділ спільної сумісної власності, визнання права власності залишено без задоволення.

З вказаним рішенням не погодилася позивачка ОСОБА_3 та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано, що позивачка та відповідач, перебуваючи у шлюбі, в 2012 році на колишнього чоловіка ОСОБА_2 придбали житловий будинок та земельну ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , тобто відповідно до статті 60 СК України вказане майно є їх спільною сумісною власністю, та кожен з подружжя має рівні права щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Житловий будинок можливо поділити муж позивачкою та відповідачем як співвласниками, оскільки є технічна можливість переобладнати будинок в ізольовані квартири з додатковим самостійним виходом. Крім того, відповідно до пунктів 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення володіння і користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і догляду за ним, розташування господарських будівель та споруд. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку. За таких обставин позивачка та відповідач мають право по 1/2 частки земельної ділянки.

Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ратушної Р.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу позивачки без задоволення.

Від інших учасників у справі відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Лігута Л.В. та представник третьої особи Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника третьої особи Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутністю їх представника.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, лише в оскаржуваній частині судового рішення і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , 09 серпня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського районного управління юстиції м. Кривого Рогу, актовий запис №434 (а.с. 7 т. 1).

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 сторони мають спільну дочу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8 т. 1).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2016 року у справі №214/4203/16-ц шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу поновлено ОСОБА_7 дошлюбне прізвище « ОСОБА_8 » (а.с. 45 т. 1)

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 липня 2012 року, укладеного між ОСОБА_9 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №1350, в період шлюбу, 13 липня 2012 року сторони придбали житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами пункту 2 договору на момент укладення правочину відчужуваний об`єкт нерухомості включав житловий будинок А-1, що мав загальну площу 67,6 кв.м, житлову площу 20,6 кв.м, та господарські будівлі і споруди: підвал Б, сарай В, вбиральню Г, гараж Д, огорожу №1, ворота з хвірткою №2, водоколонку І. Земельна ділянка, на якій розташований вказаний житловий будинок, переходила в тимчасове користування покупця (тобто ОСОБА_2 ) і підлягала переоформленню в особисту власність у відповідності з діючим законодавством. Площа земельної ділянки складала 0,1000 га, кадастровий номер :06:127:0028, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Як визначено у пункті 13 договору, купівля будинку за цим договором вчинялась за письмовою згодою дружини покупця ОСОБА_7 , справжність підпису якої на заяві було засвідчено нотаріально (а.с. 9-10, 11 т. 1).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у 2016 році за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :06:127:0028 на підставі рішення Криворізької міської ради №3795 від 22 липня 2015 року, дата реєстрації права власності 27 вересня 2016 року (а.с. 93-94 т. 1).

З технічного паспорту від 14 червня 2016 року вбачається, що у 2013 році збудовано самочинно вбиральню-гараж Е площею 4,6 кв.м, у 2016 році проведено реконструкцію житлового будинку А-1, в результаті чого загальна площа будинку склала 111,8 кв.м, житлова 60,7 кв.м. Зміни у технічному паспорті відображено як самочинне будівництво. Відповідно до експлікації житлового будинку А-1, за проектом загальна площа будинку складає 67,6 кв.м, житлова площа 20,6 кв.м, кількість кімнат 1, в той час як фактично загальна площа складає 111,8 кв.м, житлова 60,7 кв.м, кількість кімнат 3 (а.с. 46-49, 53 т. 1).

Відповідно до висновку судового експерта з питань оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи №20-17 від 07 липня 2017 року ОСОБА_10 , наданого на виконання ухвали суду від 26 квітня 2017 року встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 складається з житлового будинку А-1, сараю В, гаража Д, вбиральні-душу Е (2013 року забудови, огорожі №1-2, водоколонки І. Житловий будинок має загальну площу 111,8 кв.м, житлову площу 60,7 кв.м, та складається з: коридору - 9,2 кв.м, кухні - 21,2 кв.м, коридору - 9,7 кв.м, кладової - 3,5 кв.м, санвузла - 7,5 кв.м, житлової кімнати - 20,8 кв.м, житлової кімнати - 23,2 кв.м, житлової кімнати - 16,7 кв.м. Прибудова до житлового будинку не добудована, внутрішнє опорядження відсутнє. Технічний стан житлового будинку А-1 експертом прийнятий як незадовільний, фізичний знос будинку визначений на рівні 55%. Ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельної ділянки за вищевказаною адресою станом на 07 липня 2017 року становить 393224,00 грн, у тому числі вартість земельної ділянки 193021,00 грн (а.с. 1-31 т. 2)

Згідно з технічним паспортом, виготовленим ФОП ОСОБА_11 , станом на 01 грудня 2021 року на замовлення ОСОБА_3 на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , домоволодіння включає житловий будинок А, сарай В, вбиральню-літній душ Г, гараж Д, огорожу №1,2, водоколонку 1. Загальна площа житлового будинку А складає 113 кв.м, житлова - 61,3 кв.м, будинок складається із: коридору - 9,1 кв.м, кухні - 21,6 кв.м, коридору - 9,8 кв.м, кладової - 3,5 кв.м, санвузла - 7,7 кв.м, житлової кімнати - 20,7 кв.м, житлової кімнати - 23,1 кв.м, житлової кімнати - 17,5 кв.м. Житловий будинок А 1937-2013 років побудови має прибудову а2 2013 року побудови. У результаті добудованої прибудови а2 загальна площа приміщень збільшилась і становить 113 кв.м, житлова 61,3 кв.м, дозвіл на будівництво прибудови не надано. Знесено погріб Б та прибудову «а» (а.с. 74-79 т. 3).

Відмовляючи в задоволенні позову суд, першої інстанції зазначив, що позивачем не надано жодних доказів отримання дозвільних документів на проведення будівельних робіт з перепланування житлового будинку, введення його в експлуатацію, а тому суд прийшов до висновку, що наявність самочинно збудованої прибудови до будинку та окремих господарських споруд робить цей об`єкт нерухомості самочинним, оскільки вказаний об`єкт нерухомості втратив тотожність із тим, який було придбано ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 13 липня 2012 року. Також суд дійшов висновку, що земельна ділянка, яка була приватизована одним із подружжя, якщо інший з подружжя не мав права на приватизацію або не хотів його реалізувати, належить до роздільного майна подружжя і є об`єктом права приватної власності лише цієї особи, а тому при приватизації земельної ділянки одним із подружжя другий з подружжя не набуває прав щодо цього майна, адже в такому випадку йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за наступними підставами.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно із вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина 1 статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно із статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина 1 статті 70 СК України).

У частині 2 статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині 1 статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництв а. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 зазначеної статті).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 5 5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно із пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі №562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі №279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 18 листопада 2015 року справі № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, тому підстав для відступу від таких висновків немає.

Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Позивачка ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що вона не зверталась у відповідні органи із заявою про прийняття до експлуатації, та з листом до відповідача про необхідність прийняття до експлуатації незавершеного будівництва, та відповідно письмової відмови не отримувала.

Згідно з вимогами статті 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідження доказів це процесуальна діяльність суду та інших учасників цивільного процесу щодо безпосереднього сприйняття і вивчення в судовому засіданні фактичних даних, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення. Вона провадиться в судовому засіданні з додержанням принципів усності, безпосередності та безперервності. Зокрема, під час судового розгляду справи суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясовує обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджує в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються. З урахуванням змісту спірних правовідносин, обставин справи та зібраних у справі доказів суд під час розгляду справи по суті може змінити порядок з`ясування обставин справи та порядок дослідження доказів, про що зазначається у протоколі судового засідання (стаття 228 ЦПК України).

Оцінка доказів завершує весь процес доказування. Результати оцінки доказів знаходять відображення в мотивувальній частині судового рішення, в якому суд зобов`язаний вказати, які факти судом встановлені, на основі яких доказів, які докази були відкинуті судом і з яких мотивів. Оцінка зібраних доказів здійснюється з точки зору їх достовірності, повноти, несуперечності, достатності на основі внутрішніх переконань.

Судом встановлено, що 13 липня 2012 року під час шлюбу сторони придбали житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , об`єкт нерухомості включав житловий будинок А-1, що мав загальну площу 67,6 кв.м, житлову площу 20,6 кв.м, та господарські будівлі і споруди: підвал Б, сарай В, вбиральню Г, гараж Д, огорожу №1, ворота з хвірткою №2, водоколонку І. Крім того у 2016 році за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :06:127:0028 на підставі рішення Криворізької міської ради №3795 від 22 липня 2015 року, дата реєстрації права власності 27 вересня 2016 року.

З технічного паспорту від 14 червня 2016 року, у 2013 році збудовано самочинно вбиральню-гараж Е площею 4,6 кв.м., у 2016 році проведено реконструкцію житлового будинку А-1, в результаті чого загальна площа будинку склала 111,8 кв.м, житлова 60,7 кв.м. Зміни у технічному паспорті відображено як самочинне будівництво. Відповідно до експлікації житлового будинку А-1, за проектом загальна площа будинку складає 67,6 кв.м, житлова площа 20,6 кв.м, кількість кімнат - 1, в той час як фактично загальна площа складає 111,8 кв.м, житлова 60,7 кв.м, кількість кімнат - 3.

З аналізу наведеного вище, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що наявність самочинно збудованої прибудови до будинку та окремих господарських споруд робить цей об`єкт нерухомості самочинним, оскільки вказаний об`єкт нерухомості втратив тотожність із тим, який було придбано 13 липня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу, викладено також у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції також здійснено висновок щодо поділу земельної ділянки,за якою у 2016 році ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :06:127:0028 на підставі рішення Криворізької міської ради №3795.

Так, статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Не заслуговують на увагу вимоги апеляційної скарги позивачки щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за вищевказаною адресою.

Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, перейшла в тимчасове користування відповідача ОСОБА_2 та підлягала переоформленню в особисту власність відповідно до діючого законодавства. У 2016 році за відповідачем було зареєстроване право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі рішення Криворізької міської ради №3795 від 22 липня 2015 року, дата реєстрації права власності 27 вересня 2016 року.

З 13 червня 2012 року статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Установивши, що земельна ділянка, приватизована відповідачем та є його особистою власністю, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що вона не є спільною сумісною власністю подружжя і не може бути поділена між сторонами спору.

Доводи позивачки щодо неправомірності відмови судом у визнанні спільним сумісним майном подружжя та поділу об`єкта незавершеного будівництва, оцінюються колегією суддів критично, позаяк позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що вказане майно набуло статусу нерухомого майна, тобто не є самочинним та було збудовано і зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому відсутні підстави для визнання його спільним сумісним майном подружжя.

Інші наведені в апеляційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального і процесуального права на свій розсуд, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Крім того, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста