АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року

м. Чернівці

справа № 718/2798/21

провадження №22-ц/822/645/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н.Ю.,

суддів Височанської Н.К., Кулянди М.І.

секретаря Паучек І.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 червня 2023 року, головуючий у першій інстанції Мінів О.І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 у листопаді 2021 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом права сумісної власності подружжя та поділ майна.

Зазначала, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану м.Чернівці Чернівецької області 04 листопада 1983 року актовим записом №2148.

За час шлюбу придбано житловий будинок по АДРЕСА_1 , який був знесений.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 працювали за кордоном, зароблені кошти вкладали в будівництво.

Протягом з 1992 року по 2002 рік було побудовано житловий будинок, літню кухню, баню, два гаражі, сарай.

Завершено всі будівельні роботи у 2006 році.

Знову виїхала на роботу до Італії у 2010 році у зв`язку із боргами сім`ї.

Заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 квітня 2011 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. ОСОБА_3 створив нову сім`ю.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2017 року визнано право власності ОСОБА_3 на житловий будинок літ.А загальною площею 172,8 кв.м та господарські будівлі і споруди гараж літ.Б, дітню кухню літ.В, сарай літ.Г, вигрібну яму літ.І, вбиральню літ.Д, криницю №1, огорожу №2-4, замощення літ.П, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Вказувала, що зазначене майно є спільним майном подружжя, зареєстрована та проживає у господарстві по АДРЕСА_1 з серпня 1998 року.

Посилалася на те, що ОСОБА_3 чинить перешкоди у користуванні житловим будинком, вимушена проживати у літній кухні.

Просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок літ.А загальною площею 172,8 кв.м, житловою площею 93,3 кв.м, господарські будівлі і споруди гараж літ.Б, літню кухню літ.В, сарай літ.Г, вигрібну яму літ.1, вбиральню літ.Д, криницю №1, огорожу №2-4, замощення літ.П, що розташовані по АДРЕСА_1 , та визначити частки кожного у майні по .

Визнати право власності ОСОБА_2 на частину житлового будинку літ.А загальною площею 172,8 кв.м, житловою площею 93,3 кв.м, частину гаражу літ.Б, частину літньої кухні літ.В, частину сараю літ.Г, частину вигрібної ями літ.1, частину вбиральні літ.Д, частину криниці №1, частину огорожі №2-4, частину замощення літ.П, що розташовані по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги просила визнати поважними причини та поновити строк для звернення до суду з позовом про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок літ.А загальною площею 172,8 кв.м, житловою площею 93,3 кв.м, господарські будівлі і споруди гараж літ.Б, літню кухню літ.В, сарай літ.Г, вигрібну яму літ.1, вбиральню літ.Д, криницю №1, огорожу №2-4, замощення літ.П, що розташовані по АДРЕСА_1 , та визначити частки кожного у майні по .

Визнати право власності ОСОБА_2 на частину житлового будинку літ.А загальною площею 172,8 кв.м, житловою площею 93,3 кв.м, частину гаражу літ.Б, частину літньої кухні літ.В, частину сараю літ.Г, частину вигрібної ями літ.1, частину вбиральні літ.Д, частину криниці №1, частину огорожі №2-4, частину замощення літ.П, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Провести поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих по АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_2 приміщення 1 поверху житлового будинку 1-2 частина коридору площею 6,10 кв.м, 1-6 кімната площею 20,4 кв.м, 1-7 кімната площею 32,3 кв.м, 1-8 кімната площею 19,9 кв.м загальною площею 78,70 кв.м, літню кухню літ.В, частину сараю літ.Г, вбиральню літ.Д.

Зобов`язати ОСОБА_2 встановити цегляну перегородку товщиною 0,25 м для облаштування відокремленого коридору площею 6,1 кв.м, демонтувати вікно в приміщенні поз.1-7 і встановити вікно та засклені двері.

Виділити ОСОБА_3 приміщення 1 поверху та підвалу житлового будинку: підвал літ.Пд площею 7,3 кв.м, коридор 1-1 площею 5,0 кв.м, коридор 1-2 площею 22,6 кв.м, кімнату 1-3 площею 20,7 кв.м, санвузол 1-4 площею 6,5 кв.м, коридор 1-5 площею 2,3 кв.м, комору 1-9 площею 7,5 кв.м, кухню 1-1 площею 22,2 кв.м загальною площею 94,1 кв.м, гараж літ.Б, частину сараю літ.Г.

Зобов`язати ОСОБА_3 поштукатурити місце встановлення цегляної перегородки між приміщеннями поз.1-2 і поз.1-2, пофарбувати приміщення поз.1-2.

В спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити вигрібну яму літ.1, криницю літ.№1, огорожу літ.№2-4, замощення літ.П.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 22519 грн. різниці вартості часток.

Право спільної сумісної власності на майно припинити.

Зазначала, що ОСОБА_3 у листопаді 2016 року не впустив ОСОБА_2 на подвір`я, посилаючись на право особистої власності, дозволив проживати у літній кухні господарства.

Проте станом на листопад 2016 року житловий будинок не був об`єктом нерухомого майна, вважався самочинним будівництвом.

Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 виникло з моменту державної реєстрації 18 квітня 2019 року.

Дізналась про порушення свого права з моменту звернення ОСОБА_3 у липні 2019 року до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 червня 2023 року у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом права сумісної власності подружжя та його поділ відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Гірчак Н.А., в апеляційній скарзі просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом права сумісної власності подружжя та його поділ задовольнити.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Зазначає, що судом першої інстанції визнано, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 збудовано за час перебування сторін у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя.

Висновки суду першої інстанції про пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності та відсутності підстав для його поновлення є необґрунтованими.

ОСОБА_3 у листопаді 2016 року не впустив ОСОБА_2 на подвір`я, посилаючись на право особистої власності, дозволив проживати у літній кухні.

Проте станом на листопад 2016 року житловий будинок не був об`єктом нерухомого майна, вважався самочинним будівництвом.

Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 виникло з моменту державної реєстрації 18 квітня 2019 року.

Вважає, що якщо і пропущено строк позовної давності на звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, то з поважних причин, оскільки житловий будинок станом на листопад 2016 року як об`єкт нерухомого майна не існував, ОСОБА_3 дозволив ОСОБА_2 проживати у літній кухні.

Дізналась про порушення свого права з моменту звернення ОСОБА_3 у липні 2019 року до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що обрано перший варіант поділу за висновком судової будівельно-технічної експертизи експерта спільного підприємства «Західно-Український Експертно-консультативний Центр» Юзвенко Р.В. від 02 лютого 2023 року №15, оскільки він є наближеним до ідеальних часток сторін по , відповідає порядку користування, визначеному ОСОБА_3 , менш затратний для виконання.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Гірчак Н.А., не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом права сумісної власності подружжя та поділ майна, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 побудовано сторонами за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Водночас суд першої інстанції вважав, що у позові ОСОБА_2 слід відмовити за спливом позовної давності, відсутні підстави для висновку про пропуск ОСОБА_2 строку звернення до суду з позовом з поважних причин, поновлення ОСОБА_2 строку звернення до суду з позовом.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що на місці зруйнованого житлового будинку зведено новий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , які є предметом поділу, відповідачем ОСОБА_3 не заперечувався факт здійснення колишнім подружжям спільно будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Разом з тим суд першої інстанції дійшов висновку про порушення права ОСОБА_2 на частку у майні подружжя житловому будинку по АДРЕСА_1 18 листопада 2016 року, оскільки ОСОБА_3 не допустив ОСОБА_2 до спірного домогосподарства.

Суд першої інстанції вказав на недоведеність доводів ОСОБА_2 щодо не порушення права на майно 18 листопада 2016 року, оскільки ОСОБА_3 було дозволено ОСОБА_2 проживати в літній кухні.

Мотивовано такі висновки суду першої інстанції тим, що тільки в акті від 12 листопада 2021 року зазначено про наявність у ОСОБА_2 можливості проживати в літній кухні, за показами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 після 16 листопада 2016 року ОСОБА_2 проживала у доньки.

Крім того, суд першої інстанції вважав необґрунтованими доводи ОСОБА_2 про самочинність будівництва, виникнення права на поділ тільки з моменту реєстрації права власності 18 квітня 2019 року.

При цьому суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_2 не скористалась правом на визнання права власності на самочинне будівництво в порядку статті 376 ЦК України, могла та зобов`язана була знати про стан своїх майнових прав, будучи зареєстрованою у будинковолодінні, однак не вживала заходів до оформлення права власності на майно.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 квітня 2011 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану м.Чернівці Чернівецької області 04 листопада 1983 року актовим записом №2148, розірвано.

За довідкою Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 15 листопада 2021 року №5-1401 ОСОБА_2 зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 з 17 серпня 1998 року по теперішній час.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області за позовом ОСОБА_3 до Стрілецькокутської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області про визнання права власності від 14 вересня 2017 року визнано право власності ОСОБА_3 на житловий будинок літ.А загальною площею 172,8 кв.м та господарські будівлі і споруди гараж літ.Б, літню кухню літ.В, сарай літ.Г, вигрібну яму літ.І, вбиральню літ.Д, криницю №1, огорожу №2-4, замощення літ.П, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Зі змісту рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2017 року вбачається, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом.

Водночас наведеним судом рішенням встановлено, що подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 знесено житловий будинок по АДРЕСА_1 та побудовано новий житловий будинок літ.А загальною площею 172,8 кв.м та господарські будівлі і споруди гараж літ.Б, літню кухню літ.В, сарай літ.Г, вигрібну яму літ.І, вбиральню літ.Д, криницю №1, огорожу №2-4, замощення літ.П.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 квітня 2019 року №164363958 здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_3 га будинок АДРЕСА_1 18 квітня 2019 року.

На підставі акту обстеження житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , складеного комісією в складі сільського голови Вудвуд В.К., секретаря сільської ради Малярчук О.В. та землевпорядника ОСОБА_10 18 листопада 2016 року, ОСОБА_3 не впускає на подвір`я та до житлового будинку колишню дружину ОСОБА_2 , яка там зареєстрована та проживала.

З акту обстеження житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , складеного комісією в складі старости ОСОБА_11 , старшого інспектора загального відділу Мамаївської сільської ради Сопівник С.І., спеціаліста соціального відділу Ватаманюк Н.С. 12 листопада 2021 року, зі слів ОСОБА_2 проживає в кухні, колишній чоловік не пускає в житлове приміщення, де знаходяться речі та документи.

Згідно копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого 15 лютого 2016 року замовником ОСОБА_3 , будинок та господарські споруди збудовані з 2001 по 2007 роки.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи експерта спільного підприємства «Західно-Український Експертно-консультативний Центр» Юзвенко Р.В. від 02 лютого 2023 року №15 експертом запропоновано варіанти поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , за яких не передбачено повне припинення права спільної часткової власності на вказане нерухоме майно, оскільки в спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишаються вигрібна яма літ.1, криниця літ.№1, огорожа літ.№2-4, замощення літ.П, не виконуються проектні рішення по відокремленню комунікацій.

Також визначаючи перелік робіт по переплануванню житлового будинку, експертом не визначена вартість таких робіт.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_2 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання поважними причини та поновлення строку для звернення до суду з позовом про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна; визнання об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , та визначення частки кожного у майні по ; визнання права власності ОСОБА_2 на частину житлового будинку літ.А загальною площею 172,8 кв.м, житловою площею 93,3 кв.м, частину гаражу літ.Б, частину літньої кухні літ.В, частину сараю літ.Г, частину вигрібної ями літ.1, частину вбиральні літ.Д, частину криниці №1, частину огорожі №2-4, частину замощення літ.П, що розташовані по АДРЕСА_1 ; поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих по АДРЕСА_1 .

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначалося здійснення за час шлюбу будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , порушення подружжям ОСОБА_3 права власності ОСОБА_2 на майно, чинення перешкод у користуванні.

На підставі ч.1ст.367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303ЦПКУкраїни лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

У підпункті в) пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Так, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Мотивованість судового рішення - це відображення всіх мотивів та обґрунтувань судового рішення у його змісті.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Водночас апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гірчак Н.А., містить доводи лише щодо застосування строку позовної давності.

Отже, апеляційний суд при перегляді справи в апеляційному порядку не має повноважень самостійно вдаватися в переоцінку висновків суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 побудовано сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Гірчак Н.А., в апеляційній скарзі на необґрунтованість висновків суду першої інстанції про пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності та відсутність підстав для його поновлення.

Відповідачем ОСОБА_3 зроблено заяву про застосування строку позовної давності при подачі відзиву 08 грудня 2021 року.

На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18 зроблено висновок, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Судом першої інстанції встановлено порушення права власності ОСОБА_2 на спільне майно подружжя житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно зі статтею 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

На підставі частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

ОСОБА_2 у позовній заяві посилалася на порушення права спільної власності подружжя на житловий будинок з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 внаслідок припинення ОСОБА_3 доступу ОСОБА_2 до спірного майна 16 листопада 2016 року та заперечення права останньої на нерухоме майно, а також через звернення у липні 2019 року ОСОБА_3 до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 .

За змістом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

У той же час вирішення судом питання про поважність причин пропуску строку позовної давності має місце у разі, якщо позивач визнає обставину пропуску строку позовної давності, наводить причини, які перешкоджали зверненню з позовом у межах такого строку та просить суд визнати їх поважними з метою отримання судового захисту порушеного права.

ОСОБА_2 визнавалися обставини пропуску строку позовної давності та ставилося питання про визнання поважними причин такого пропуску.

Причиною, яка перешкоджала зверненню до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом права сумісної власності подружжя та поділ майна зазначалася набуття житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 статусу об`єкта нерухомого майна з моменту реєстрації права власності 18 квітня 2019 року.

Встановлено, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області за позовом ОСОБА_3 до Стрілецькокутської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області про визнання права власності від 14 вересня 2017 року визнано право власності ОСОБА_3 на житловий будинок літ.А загальною площею 172,8 кв.м та господарські будівлі і споруди гараж літ.Б, літню кухню літ.В, сарай літ.Г, вигрібну яму літ.І, вбиральню літ.Д, криницю №1, огорожу №2-4, замощення літ.П, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Зі змісту рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2017 року вбачається, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом.

Водночас наведеним судом рішенням встановлено, що подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 знесено житловий будинок по АДРЕСА_1 та побудовано новий житловий будинок літ.А загальною площею 172,8 кв.м та господарські будівлі і споруди гараж літ.Б, літню кухню літ.В, сарай літ.Г, вигрібну яму літ.І, вбиральню літ.Д, криницю №1, огорожу №2-4, замощення літ.П.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 квітня 2019 року №164363958 здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_3 га будинок АДРЕСА_1 18 квітня 2019 року.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).

Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 5 жовтня 2022 року у справі№ 363/423/17 провадження № 61-1226св22 вказав, що відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Об`єкт незавершеного будівництва за змістом частини третьої статті 331 ЦК України є сукупністю належних забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво) матеріалів, обладнання тощо, використаних у процесі будівництва. Статус об`єкта як нерухомого майна виникає з моменту завершення будівництва (близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 грудня 2019 року у справі № 916/633/19, від 13 березня 2019 року у справі № 910/4032/18 і від 26 лютого 2020 року у справі № 914/1658/15).

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частини перша статті 376 ЦК України).

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України засвідчує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанови від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц) (пункти 53-56)).

З огляду на такі обставини справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин до набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та реєстрації права власності на самочинне будівництво порушеним є право ОСОБА_2 на матеріали, обладнання тощо, використані у процесі будівництва.

Разом з тим з моменту набуття житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 статусу об`єкта нерухомого майна право власності ОСОБА_2 на матеріали, обладнання тощо, використані у процесі будівництва, яке було порушено, трансформувалося у право власності на нерухоме майно.

За таких обставин строк позовної давності на звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом права сумісної власності подружжя та поділ майна розпочався з набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області за позовом ОСОБА_3 до Стрілецькокутської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області про визнання права власності від 14 вересня 2017 року та реєстрації права власності на самочинне будівництво за ОСОБА_12 , тобто з 18 квітня 2019 року.

ОСОБА_2 звернулася до суду у листопаді 2021 року, тобто протягом трирічного строку позовної давності.

Ураховуючи наведене суд першої інстанції дійшов висновку про початок перебігу строку позовної давності на звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом права сумісної власності подружжя та поділ майна розпочався з моменту припинення ОСОБА_3 доступу ОСОБА_2 до спірного майна та заперечення права останньої на майно 16 листопада 2016 року на порушення норм матеріального права.

Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не скористалася своїм правом на визнання права власності на самочинне будівництво, оформлення права власності на нерухоме майно, тому відсутні підстави для висновку про пропуск строку звернення до суду з позовом з поважних причин є необгрунтованими.

ОСОБА_2 звернулася до суду за захистом права у спосіб визнання об`єктом права сумісної власності подружжя та поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 .

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у позові ОСОБА_2 за спливом строку позовної давності.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини четвертої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно із пунктом 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України з врахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР та ЦК України.

З урахуванням зазначених правових норм порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно з частиною першою, другою статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Частиною першою, другою статті 24 КпШС України встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Частиною першою статті 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

На підставі частини першої, другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною четвертою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що «поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі».

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру).

Згідно з пунктом 7 цієї постанови виділ може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він провадиться за наявності дозволу на це виконкому місцевої ради (ст.152 ЖК).

За змістомст.152 ЖК України виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» надано роз`яснення, за якими квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Верховний Суд у постанові від 31 січня 2022 року у справі № 372/3114/16-ц зазначив, що згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. При цьому ураховується технічна можливість переобладнання будинку в відокремлені частини із самостійним виходом (ізольовані квартири), які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Таким чином, виділ може мати місце виключно при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Близького за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 344/8200/14-ц (провадження № 14-302цс19).

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи експерта спільного підприємства «Західно-Український Експертно-консультативний Центр» Юзвенко Р.В. від 02 лютого 2023 року №15 експертом запропоновано варіанти поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , за яких не передбачено повне припинення права спільної часткової власності на вказане нерухоме майно, оскільки в спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишаються вигрібна яма літ.1, криниця літ.№1, огорожа літ.№2-4, замощення літ.П, не виконуються проектні рішення по відокремленню комунікацій.

Також визначаючи перелік робіт по переплануванню житлового будинку, експертом не визначена вартість таких робіт.

З огляду на вказане у задоволенні позовних вимог про поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами слід відмовити.

Вимоги ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є похідними від вимог про поділ вказаного нерухомого майна, а тому не підлягають задоволенню.

При цьому встановлення належності спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановленню для вирішення заявленого спору, виходячи з його підстав, та не є самостійною вимогою та способом захисту, який потребує вирішення.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 червня 2023 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 1 червня 2023 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом права сумісної власності подружжя та його поділ задовольнити частково.

Визнати право власності ОСОБА_2 на частину житлового будинку літ.А загальною площею 172,8 кв.м, житловою площею 93,3 кв.м, частину гаражу літ.Б, частину літньої кухні літ.В, частину сараю літ.Г, частину вигрібної ями літ.1, частину вбиральні літ.Д, частину криниці №1, частину огорожі №2-4, частину замощення літ.П, що розташовані по АДРЕСА_1 .

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом права сумісної власності подружжя відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н. Ю. Половінкіна

Судді Н. К. Височанська

М. І. Кулянда