Справа № 346/2826/23
Провадження № 2/346/1170/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2023 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі : судді Васильковського В.В.,

за участю секретаря Максим`юк М.А.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Коломиї в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист честі та гідності і відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

І. Стислий виклад позицій сторін.

31.05.2023 року ОСОБА_3 , звернувшись до суду із даним позовом, посилається на те, що вона є внутрішньо переміщеною особою та проживає разом зі своїми дітьми у шелтері, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Мешканці, які проживають у прихистку за вищевказаною адресою створили спільний чат під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у «Viber» для вирішення різноманітних побутових питань. Учасником цього чату є ОСОБА_4 . 22 січня 2022 року 21 год 02 хв., ОСОБА_6 написав образливий коментар по відношенню до позивачки, а саме: «… А за чоловіка вона згадала після його загибелі щоб отримати пільги» (скріншот додається). ОСОБА_5 також проживав у вищевказаному шелтері і дозволяв висловлюватись в грубій формі про позивачку та її дітей. Відповідачі неодноразово словесно ображали ОСОБА_3 . Такими неправомірними діями відповідачів принижена її честь та гідність, а також заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 принизив її перед іншими людьми та поширив неправдиві відомості стосовно неї. Вона сильно переживала, хвилювалася і повинна була постійно виправдовуватись перед співмешканцями. Інформація була поширена публічно в месенджері «Viber» у вигляді повідомлення, котре бачили всі учасники групи. Поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку позивачки в очах оточуючих. Тому просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_3 на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у месенджері Viber: «… А за чоловіка вона згадала після його загибелі щоб отримати пільги!», зобов`язати ОСОБА_4 спростувати поширену відносно ОСОБА_3 недостовірну інформацію, шляхом розміщення повідомлення у месенджері Viber з вибаченнями відносно позивачки, зобов`язати ОСОБА_5 попросити вибачення у ОСОБА_3 за образу її дитини. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. за поширення недостовірної інформації про позивачку та її родину.

28.06.2023 року від відповідача ОСОБА_5 поступив відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказує, що він не є належним відповідачем по даній справі. По справі відсутній предмет позову. В даній справі ОСОБА_3 є неналежним позивачем, не надала жодних доказів свого обвинувачення. Тому просить суд в позові ОСОБА_3 відмовити.

26.06.2023 року від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Репало О.О. поступив відзив, відповідно до якого вказує, що він не є належним відповідачем по даній справі. Він не є учасником чата під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у «Viber». Тому він жодним чином не міг образити Позивача в даному чаті. Відсутній сам предмет позову. Так як в вислові «…А за чоловіка вона згадала після його загибелі щоб отримати пільги». Нецензурні слова відсутні та лайка відсутня. В даній справі ОСОБА_3 є не належним позивачем. ОСОБА_3 не надала жодних доказів , що вислів «…«…А за чоловіка вона згадала після його загибелі щоб отримати пільги» написаний в часті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у «Viber», якимось чином відноситься саме до неї так як в зазначеному чаті як зазначає Позивач приймають участь багато мешканців ОСОБА_7 . Тому просить суд в позові ОСОБА_3 відмовити.

17.08.2023 року від представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Репало О.О. поступив відзив, відповідно до якого вказує, що не ображав дітей позивачки та її дітей. Аудіо запис він не зміг прослухати, тому жодним чином не може прокоментувати інформацію , яка на ньому можливо міститься. Тому просить суд в позові ОСОБА_3 відмовити.

ІІ. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 05.06.2023 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІІ. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно до копії довідки від 06.04.2022 №2616- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с.7).

ОСОБА_3 12 лютого 2010 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 у Кіровському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції , актовий запис № 56 (а.с. 11).

Відповідно до копії посвідчення від 02 грудня 2022 року ОСОБА_3 має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни ВПО до 05.09.2023 р. (а.с. 6).

Згідно скриншоту у «Viber» вбачається переписка учасників, відповідно до якого від автора « ОСОБА_9 » написане повідомлення : «Якщо ця інформація в публічному порядку то це не .означає що хтось до когось лізе в особисте. А за чоловіка вона згадала після його загибелі щоб отримати пільги» - являється ОСОБА_10 (а.с. 10).

Згідно копії листа Управління соціальної політики Єдиний центр надання реабілітації та соціальних послуг міста Коломиї № 139/01-12 від 14.04.2023 На виконання Вашого звернення повідомляємо наступне. Зазначимо те, що Вами неодноразового надходили усні скарги щодо слів та дій сім`ї ОСОБА_4 , який також являється внутрішньо переміщеною особою та станом до 10.04.2023 року перебував в приміщенні комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 . Адміністрація проводила інформаційно-роз`яснювальну роботу з всіма внутрішньо переміщеними особами в тому числі зі ОСОБА_11 щодо дотримання Правил внутрішнього розпорядку, які затверджені установою, а також дотримання громадського порядку й загальноприйнятих правил етики. Додатково адміністрація установи неодноразово спілкувалась особисто зі ОСОБА_4 для врегулювання конфліктних ситуацій, які виникали в приміщенні та мінімізації їх наслідків. Також проводили збори з усіма мешканцями приміщення адміністрацією установи із залученням заступника міського голови та депутата Коломийської міської ради. Принагідно зазначимо, що Вам було надано інформацію щодо можливості звернення у відповідні правоохоронні органи із зверненнями для захисту Ваших прав та свобод передбачених чинним законодавством України. (а.с. 12).

Згідно до листа Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області № 16757/108/56-2022 від 29.12.2022 Про звернення громадян Коломийський районний відділ поліції ГУНП в Івано-Франківськ області повідомляє, що Ваше звернення, від 21.12.2022 року та від 22.12.202 року, які зареєстровано в журналі ЄО-13763 та ЄО 13821, які розгляну!!!відповідно до ЗУ Про звернення громадян, та матеріали перевірки скеровані архів Коломийського РВП. Під час проведення перевірки опитано з даного приводу громадянина ОСОБА_12 , та його дружину громадянку ОСОБА_12 , які поснили, що у них із Вами виникають непорозуміння на побутовому грунті у місця!!загального користування, Та повідомили про те, що Ви самі постійно провокуєте на вчинення конфліктів, та вони в свою чергу ніяких неправомірна дій відносно Вас не вчиняють. Опитана з даного приводу громадянка ОСОБА_13 , яка також прожива в шелтері, що в АДРЕСА_1 , письмово пояснила про те, що Ви її також постійно безпричинно провокуєте на вчинення конфліктів. За час проведення перевірки із учасниками непорозуміння проведено профілактичну розмову, яким роз`яснено про відповідальність за вчинення неправомірних дій в майбутньому. Також приниження честі, та гідності Вам рекомендовано звернутися д« суду в порядку цивільного судочинства, оскільки в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, що відносяться до компетенції суд. (а.с.13).

Згідно до копії Довідки за результатами проведення перевірки по матеріалах ЄО № 13763 від 21.12.2022, та ЄО №13821 від 22.12.2022 про те, що 21.12.2022 року та 22.12.2022 року із ГУНП в Івано-Франківській області поступили звернення, які надійшли із урядової гарячої лінії, про те, що заявниця, яка тимчасово проживає в шелтері, що в АДРЕСА_1 , та громадяни, які також тимчасово на даний час там проживають неналежно ставляться до заявниці, принижують її, та обмежують у доступі до місць загального користування. Встановлено: що заявниця 12.12.2022 року звернулася на урядову гарячу лінію стосовно того, що вона, як ВПО на даний час проживаючи в шелтері, що в АДРЕСА_1 , та відносно неї вчиняють неправомірно. А саме громадянин ОСОБА_4 , та його дружина ОСОБА_12 , які також являються ВПО неналежно ставляться, а саме принижують її честь та гідність, як дружину загиблого військовослужбовця, через, що вказане повідомлення на урядову гарячу лінію направлено на розгляд в Коломийський РВП. Вжиті заходи: під час проведення перевірки опитано з даного приводу громадянина ОСОБА_12 , та його дружину громадянку ОСОБА_12 , які поснили, що у них із громадянкою ОСОБА_3 , виникають непорозуміння на побутовому грунті у місцях загального користування, Та повідомили про те, що громадянка ОСОБА_3 , сама постійно провокує на вчинення конфліктів та вони в свою чергу ніяких неправомірних дій відносно громадянки ОСОБА_3 , не вчиняють. Опитана з даного приводу громадянка ОСОБА_13 , яка також проживає в шелтері, що в АДРЕСА_1 , письмово пояснила про те, що громадянка ОСОБА_3 , її також постійно безпричинно провокує на вчинення конфліктів. За час проведення перевірки із учасниками непорозуміння проведено профілактичну розмову, яким роз`яснено про відповідальність за вчинення неправомірних дій в майбутньому. Також заявниці громадянці ОСОБА_3 , за приниження честі, та гідності рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства, оскільки в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, що відносяться до компетенції суду. (а.с.14).

ІV. Норми права, якими регулюються правовідносини сторін.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями статей 34, 68 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про інформацію» суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень. Об`єктом інформаційних відносин є інформація.

За змістом ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частинами 1, 2ст. 7 Закону України «Про інформацію» передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Статтею 34 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Цивільного кодексу України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У відповідності до ст. 277 ЦК України Позивач має право на спростування недостовірної інформації, поширення якої порушує особисті немайнові права Позивача, недостовірна інформація про Позивача має бути спростована шляхом у такий точно спосіб, яким була поширена та офіційного вибачення Відповідача за вчинення ним неправомірних дій.

Визначення оціночних суджень закріплено у ст. 30 Закону України «Про інформацію» і це є, за винятком образи чи наклепу, висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами і доповненнями), обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

V.Оцінка суду

Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з абзацом 2 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (порушення норм моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, с сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г)поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам (п.15 постанови).

Згідно п. 18, 19 Постанови, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних засад демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена.

Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_6 написав образливий коментар по відношенню до позивачки, а саме: «… А за чоловіка вона згадала після його загибелі щоб отримати пільги» (скріншот додається).

Вважає вказане недостовірною інформацією та такою, що принижує її честь та гідність.

Однак суд доходить висновку про недоведеність поширення відповідачем недостовірної інформації як такої, що, відповідно до вимог закону, порушує особисті немайнові права позивача, завдає шкоди її честі та гідності, з огляду на таке.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Суд вважає, що в поширеній відповідачем ОСОБА_4 інформації він висловлює свою суб`єктивну думку по відношенню до позивачки, що є його оціночним судженням та критичною оцінкою.

Особа, яка висловлює власні погляди, припущення не зобов`язана їх спростовувати та доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

По своїй суті поширена інформація є власною оцінкою отриманих ним відомостей, не містить фактичних тверджень про вчинення позивачами правопорушень, а спрямована на привернення уваги громадськості та дає можливість самостійно проаналізувати відомості, які ним опубліковані.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Суд вважає, що повідомлення ОСОБА_4 у Viber є оціночним судженням, і самі по собі не можуть вважатися негативною інформацією відносно позивачки, яка містить твердження про факти. Відсутня можливість здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності, оскільки воно надто загальне, не містить інформації про конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов.

Суд враховує при цьому правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким чином поширена відповідачем інформація принижує її честь та гідність у розумінні захисту особистих немайнових прав. Позивачем не доведено, що така інформація є твердженнями про факти, а не оціночними судженнями.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_4 моральної шкоди, суд вважає, що оскільки недоведено протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні, то в її задоволенні слід відмовити.

Не доведено також жодними доказами поширення відповідачем ОСОБА_5 інформації про позивачку та її дітей в грубій формі. Наданий аудіо запис не дозволяє встановити вказану обставину, оскільки з нього неможливо встановити що саме сказано, ким саме і де.

Крім того, не підлягає також задоволенню позовна вимога про зобов`язання ОСОБА_5 публічно вибачитись за образу, оскільки відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

На підставі наведеного та ст.ст. 20, 34, 40, 62, 68, 121 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 5, 7, 30 ЗУ «Про інформацію», ст. ст. 91, 94, 200, 201, 277, 280, 297, 299, 1167 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист честі та гідності і відшкодування моральної шкоди- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Івано-Франківського Апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 1 листопада 2023 року.

Суддя Васильковський В. В.