Провадження № 22-ц/801/1852/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 рокуСправа № 127/19375/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В, Стадника І. М.

Секретар: Кахно О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

Рішення ухвалив суддя Бойко В. М.

Рішення ухвалено о 14:25 в м. Вінниця

Повний текст рішення складено 12 липня 2023 року,

Встановив:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що він з відповідачем перебував у шлюбі з 15 грудня 1996 року по 01 квітня 2021 року, який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2021 року.

Під час перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано дві квартири: квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої на час подачі позову становила 2 240 375,00 грн. та квартиру АДРЕСА_2 , вартість якої на час подачі позову становила 998 021,00 грн.

Загальна вартість придбаного подружжям майна складає 3 238 396,00 грн., тому йому має бути виділено майна на суму 1 619 196,00 грн.

Оскільки жоден із об`єктів нерухомого майна, належного подружжю не відповідає вартості рівного поділу спільного майна подружжя, поділити між ними майно в натурі, не порушуючи принцип рівності часток у спільному майні, не можливо.

Поділити спільне майно в натурі можливо лише шляхом визнання за кожним із подружжя права особистої власності на певний об`єкт нерухомого майна із виплатою грошової компенсації вартості спільного майна при нерівному поділі майна в натурі в сумі 621 177,00 грн.

Квартира АДРЕСА_1 має нежитловий стан і використовується ним для здійснення підприємницької діяльності, чого відповідач не заперечує.

При визнанні за ним права особистої приватної власності за цю квартиру він має бажання і можливість сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості спільного майна в сумі 621 177,00 грн. за нерівномірний поділ спільного майна в натурі.

Оскільки обидва об`єкти нерухомого майна, які належать подружжю, є неподільними речами, тому провести його поділ, дотримуючись принципу рівності часток та принципу поділу майна в натурі, які встановлені статтями 70 і 71 СК України, можливо лише шляхом визнання за кожним із подружжя права особистої приватної власності на певний об`єкт нерухомого майна з виплатою грошової компенсації.

За таких обставин позивач просив поділити в натурі належне подружжю майно, визнавши за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 вартість 2 240 375,00 грн.; визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 998 021,00 грн.; стягнути з нього на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості спільного майна в сумі 621 177,00 грн.

У жовтні 2022 року відповідач ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву, заявивши до ОСОБА_2 вимоги про поділ спільного майна подружжя, у якому вказала, що перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_2 , вони придбали крім зазначених ним двох квартир: квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_2 , також квартиру АДРЕСА_4 , вартістю 1 219 040,00 грн.

Вона зареєстрована разом із неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_5 , а тому бажає залишити за собою саме зазначену квартиру. Отримання у свою власність однокімнатної квартири АДРЕСА_2 не відповідає її інтересам і їх неповнолітньої дитини. У даній квартирі фактично проживав рідний дядько ОСОБА_2 , який нещодавно помер і за життя був особою з інвалідністю.

Вона не має нерухомості у м. Києві чи роботи, тому не бажає отримати у власність квартиру АДРЕСА_4 , у якій вона не проживала, квартирою не користувалася. Ця квартира придбавалася ними для майбутньої здачі в оренду.

Відповідач ОСОБА_2 знаходиться за межами України вже давно. Після розірвання шлюбу із нею, він зареєстрував новий шлюб і проживає на території Польщі, тому фактично жодною квартирою особисто не користується і на час перебування у шлюбі не користувався. Тому виділ їй в особисту власність квартири, де вона із дитиною зареєстрована, жодним чином не суперечитиме інтересам ОСОБА_2 та повністю відповідатиме інтересам зареєстрованої в квартирі неповнолітньої дитини, яка перебуває на її утриманні. Позивач навряд чи найближчим часом приїде до України, тому належна йому власність скоріш за все буде ним продаватися або здаватися у найм.

Тому вона просила поділити спільне майно подружжя таким чином: визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 та на квартиру АДРЕСА_4 ; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 . При цьому просила врахувати, що вартість поділеного майна буде майже рівною: вартість квартир, що виділяються позивачу становить 2 217 061,00 грн. ( 998 021,00 + 1 219 040,00), а вартість майна, що виділяється їй становить 2 240 375,00 грн., тобто їй на 11 657,00 грн. більше і цю суму вона готова сплатити відповідачу шляхом надання йому таких коштів або внесення їх на депозитний рахунок суду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 вартість 2 240 375,00 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 998 021,00 грн. та на квартиру АДРЕСА_4 , вартістю 1 219 040,00 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості спільного майна в сумі 11 657,00 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 12 405,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач-позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити, а її зустрічний позов задовольнити.

Зазначила, що із рішенням суду категорично не погоджується, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, а викладені в ньому висновки суду вважає такими, що не відповідають вимогам справедливості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував того, що позивач-відповідач ОСОБА_2 проживає у Польщі та фізично не може здійснювати підприємницьку діяльність у спірній квартирі АДРЕСА_1 , зазначивши, що проживання ОСОБА_2 у Польщі не впливає на роботу студії, оскільки він уклав з іншою особою договір про спільну діяльність та студія на даний час працює і отримує прибуток від діяльності. Такі висновки суду є помилковими і необґрунтованими. Так, матеріали справи не містять належних і достовірних доказів на підтвердження того, що квартира використовується саме позивачем-відповідачем з метою отримання ним прибутку. Сам ОСОБА_2 із 2021 року проживає за межами України у Польщі, де створив нову родину. В матеріалах справи наявна довідка Головного управління ДПС у Вінницькій області, яка свідчить про те, що ФОП ОСОБА_2 не має найманих працівників, які б могли здійснювати діяльність у фотостудії, яка за твердженням позивача-відповідача функціонує у квартирі АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції невірно визнав належним доказом договір про спільну діяльність, який укладений у простій письмовій формі та без її згоди, як власника квартири, оскільки хоча квартира була придбана подружжям під час шлюбу, проте право власності на цю квартиру було зареєстровано саме за нею ОСОБА_1 , яка і є титульним володільцем спірної житлової квартири. Позивач-відповідач ОСОБА_2 не мав правових підстав укладати договір про спільну діяльність, відповідно до якого він фактично передав у розпорядження третій особі житлову квартиру, співвласником та титульним володільцем якої є вона, не попередивши її про намір укласти такий договір та не отримавши її згоди на укладення такого договору.

Також судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що ця квартира не виведена із житлового фонду, є цілком придатною для проживання та в ній зареєстровані вона і їх неповнолітня дочка. Квартира є трикімнатною і в ній наявні всі умови для комфортного проживання неповнолітньої дитини та матері. Дві інші квартири, які суд передав їй у власність, є однокімнатними, неприданими для проживання дитини, а для створення мінімальних побутових умов для проживання, необхідно вкласти значні грошові кошти. Так квартира у місті Києві немає навіть чорнового оздоблення, не під`єднана до комунікацій, а квартира по АДРЕСА_6 знаходиться у занедбаному стані. Отже, суд першої інстанції при постановлені рішення зовсім не врахував інтереси неповнолітньої дитини, чого вимагається Сімейним кодексом України та іншими законами, у тому числі і Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, зокрема її частиною 1 статті 3 та частиною 1 статті 9.

При ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не вірно вказав про задоволенні позову і відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки предметом зустрічного позову був поділ трьох квартир, а первісного позову двох квартир. Вирішивши долю трьох квартир, суд не вірно зазначив про відмову у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі, тому резолютивна частина рішення не узгоджується із мотивувальною та описовою її частинами.

Позивач-відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

В судовому засіданні представник відповідача-позивача ОСОБА_1 адвокат Чернілевська Р. В. підтримала апеляційну скаргу і просить її задовольнити.

Представник позивача-відповідача ОСОБА_2 адвокат Усов Ю. В. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване позивачем рішення суду вважає законним, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Проте, якщо суд прийде до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги в тому, що зустрічний позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, він не заперечуватиме, оскільки, на його думку, це буде правильно.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що сторони проживали у шлюбі, зареєстрованому 15 грудня 1996 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 2741. У шлюбі народилося двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2021 року, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 7-8).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 30 серпня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 3398 від 30 серпня 2012 року, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 ; її батьками є: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 (а. с. 102).

Згідно звіту про оцінку однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , станом на 12 серпня 2022 року, ринкова вартість цього об`єкта нерухомого майна складає 998 021,00 грн. (а. с. 9-39).

Згідно звіту про оцінку житлової квартири АДРЕСА_1 , станом на 12 серпня 2022 року, ринкова вартість об`єкта нерухомості складає 2 240 375,00 грн. (а. с. 40-65).

У додатку до цього звіту додано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованого 21 січня 2022 року, відповідно до якої квартира, як об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_5 загальною площею 62,9 кв. м., житловою площею 44,4 кв. м. на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 844, посвідченого 25 травня 2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В., належить ОСОБА_1 (а. с. 57-58).

30 жовтня 2015 року ТОВ «Еверест-Буд-Інжиніринг» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) уклали договір № 1123/3/ЕМ купівлі-продажу майновий прав, за умовами якого продавець продав, а покупець купив майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором. Об`єктом нерухомості є розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_7 (рекомендована адреса: АДРЕСА_8 , об`єкт: однокімнатна квартира, будівельний АДРЕСА_9 , загальною площею 40,06 кв. м., на 15-му поверсі (а. с. 82-85; додаток: графік платежів а. с. 86; технічний паспорт на квартиру (а. с. 87-88). Згідно довідки, виданої 16 вересня 2016 року ТОВ «Еверест-Буд-Інжиніринг», ОСОБА_2 сплатив продавцю грошові кошти у розмірі 549 840,20 грн., що складає 100 % вартості майнових прав на об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_7 , проектна адреса: АДРЕСА_8 ; продавець прийняв їх та після завершення будівництва гарантує передачу однокімнатної квартири АДРЕСА_9 загальною площею 40,1 кв. м. на 15-му поверсі (а. с. 90); згідно акта прийому-передачі об`єкта нерухомості за договором купівлі-продажу майнових прав № 1124/3/ЕМ від 30 жовтня 2015 року, на виконання договору продавець ТОВ «Еверест-Буд-Інжиніринг» передав, а покупець ОСОБА_2 прийняв об`єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 , а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею 40,1 кв. м. на 15-му поверсі (а. с. 91).

Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 16 листопада 2020 року, свідчить про те, що однокімнатна квартира АДРЕСА_11 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а. с. 92).

Згідно звіту про оцінку майна квартири АДРЕСА_12 , її ринкова (орієнтовна) вартість складає 1 219 040,00 грн. (а. с. 93-99).

Головне управління ДПС у Вінницькій області у відповіді № 12718/5/02-32-12-02-10 від 25 листопада 2022 року повідомило про те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 здійснює таку діяльність: спеціалізована діяльність із дизайну; діяльність у сфері фотографії. Податкова адреса ФОП ОСОБА_2 АДРЕСА_13 . ФОП ОСОБА_2 звітність щодо найманих працівників або повідомлення про прийняття працівників на роботу за період перебування на податковому обліку у Вінницькій ДПІ ГУ ДПС у Вінницькій області не надавав (а. с. 126).

Позивач по первісному позову ОСОБА_2 надав копію договору про спільну діяльність, що укладений 02 листопада 2021 року між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5 . У пункті 1 договору «Предмет і ціль договору» зазначено, що сторони зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення спільної господарської та комерційної мети, а саме для створення та обробки зображень, таких як: цифрові фото, Vektor ілюстрації, 3D моделі для подальшої їх реалізації. Пунктом 3 договору «Обов`язки сторони-1» - ФОП ОСОБА_2 , визначено, що сторона-1 зобов`язується надати стороні-2 ФОП ОСОБА_5 безперешкодний доступ до приміщення квартири АДРЕСА_1 та до усього обладнання, яке розташоване у вказаній квартирі, а саме: фотофони, набір професійних фотоспалахів, відбивачі світла, комп`ютерна техніка, принтери та інше обладнання (п. 3.3.1). Договір укладено терміном на 5 років (пункт 7.1) (а. с. 129).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11 червня 2007 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С. П., продавці ОСОБА_6 і ОСОБА_7 продали, а покупець ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу зареєстрований у реєстрі за № 2655.

Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24 травня 2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В., продавець ОСОБА_8 продав, а покупець ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу зареєстрований у реєстрі за № 844.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 24 травня 2017 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Із технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що дана квартира знаходиться на 4-му поверсі 4-х поверхового будинку та складається із 2-х кімнат житловою площею 44,4 кв. м., загальною площею 62,9 кв. м.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив із того, що сторони погодилися із вартістю спірного майна і не заперечують щодо розміру компенсації за різницю вартості в долях цього майна. Судом встановлено обсяг спільного майна подружжя, щодо якого виник спір про поділ цього майна, та загальну вартість цього спільного майна подружжя розміром 4 457 436,00 грн., при цьому суд виходив із рівності часток подружжя у спільному майні, що в грошовому виразі складатиме 2 229 718,00 грн. Прийнявши рішення про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , суд врахував те, що від здійснення підприємницької діяльності функціонування студії графічного дизайну у цій спірній квартирі він ОСОБА_2 , отримує прибуток, який є його основним видом діяльності та за рахунок цього прибутку він матеріально забезпечує свою сім`ю і сплачує аліменти колишній дружині на утримання їхньої неповнолітньої дитини. Позбавлення права власності на цю квартиру негативно вплине на його фінансовий стан, що у подальшому може зумовити виникнення заборгованості по сплаті аліментів. Проживання ОСОБА_2 у Польщі не вливає негативно на роботу студії, оскільки він уклав із іншою особою ФОП ОСОБА_5 договір про спільну діяльність і студія на даний час працює і приносить прибуток від діяльності. Тому з урахуванням принципу розумності і справедливості та диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення первісного позову у повному обсязі та про відмову у повному обсязі в задоволенні зустрічного позову.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції частково, з урахуванням наступного.

Відповідно до статі 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2).

Положеннями статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1).

Отже, наведеною частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пунктах 23 і 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири.

Отже, майно може належати подружжю на праві спільної сумісної власності за умови встановленого факту набуття такого майна подружжям під час шлюбу; джерелом набуття цього майна мають бути спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця; мета, з якою дане майно придбане та наявність цього майна на час припинення ведення спільного господарства.

Як вбачається із матеріалів справи з урахуванням обґрунтувань первісного та зустрічного позовів, подружжям під час шлюбу та за їх спільні кошти були придбані три квартири: квартира АДРЕСА_2 , вартістю 998 021,00 грн.; квартира АДРЕСА_1 , вартістю 2 240 375,00 грн.; квартира АДРЕСА_4 , вартістю 1 219 040,00 грн., на загальну суму 4 457 436,00 грн.

У даному випадку в загальному квартири є подільними, виходячи із того, що їх можливо реально поділити між подружжям таким чином, щоб за одним із сторін було визнано право власності на одну квартиру, а за другим із сторін право власності на дві квартири, з урахуванням вартості квартир таким чином, щоб кожній стороні було залишено у власність квартири однаковою власністю.

По справі встановлено, що вартість трьох квартир складає 4 457 436,00 грн.; з урахуванням рівності часток, 1/2 складатиме 2 228 718,00 грн.

Отже, спільне майно подружжя, яким є квартири, підлягають поділу таким чином: одній стороні у власність залишається квартира вартістю 2 240 375,00 грн.., а другій стороні дві квартири вартістю 2 217 061,00 грн. (1 219 040,00 + 998 021,00). Різниця в долях складатиме 11 657,00 грн.

При цьому також враховується і думка сторін про їх згоду саме на такий поділ цього спільного нерухомого майна.

Проте, як позивач по первісному позову, так і позивач по зустрічному позову, кожен із них бажає залишити за собою у власності саме квартиру АДРЕСА_1 , погоджуючи сплатити іншій стороні грошову компенсацію за різницю в частках в сумі 11 657,00 грн.

Як встановлено по справі сторони, придбавши 24 травня 2017 року квартиру АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу квартири, у цій квартирі не проживали, проте спільно зробили ремонт, обладнавши у цій квартирі студію графічного дизайну, що також вбачається із звіту про оцінку цієї житлової квартири, складеного оцінювачем ФОП ОСОБА_9 , у якому вказано, що в цілому технічний стан об`єкта на дату оцінки визначається оцінювачем як відмінний (а. с. 47), у якому знаходять речі не житлового призначення, що вбачається із розділу 4 «Фотофіксація об`єкта оцінки» (а. с. 47, 48, 49). Такі обставини обома сторонами визнані, не заперечувалися та не спростовувалися.

Також судом встановлено, що позивач по первісному позову ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, який здійснює таку діяльність: спеціалізована діяльність із дизайну; діяльність у сфері фотографії (а. с. 126).

ОСОБА_2 уклав 02 листопада 2021 року договір про спільну діяльність із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , за умовами якого вони взяли на себе зобов`язання спільно діяти для створення та обробки зображень, таких як: цифрові фото, Vektor ілюстрації, 3D моделі для подальшої їх реалізації. Пунктом 3 договору «Обов`язки сторони-1» - ФОП ОСОБА_2 , визначено, що сторона-1 зобов`язується надати стороні-2 ФОП ОСОБА_5 безперешкодний доступ до приміщення квартири АДРЕСА_1 та до усього обладнання, яке розташоване у вказаній квартирі, а саме: фотофони, набір професійних фотоспалахів, відбивачі світла, комп`ютерна техніка, принтери та інше обладнання (п. 3.3.1)(а. с. 129).

Відповідач-позивач ОСОБА_1 зазначених обставин не спростувала.

Отже, викладені нею доводи в апеляційній скарзі в цій частині про помилковість і необґрунтованість висновків суду, а саме: про перешкоджання ОСОБА_2 здійснювати підприємницьку діяльність його перебування у Польщі, є безпідставними.

Також безпідставними і такими, що не впливають на вирішення спору по суті є доводи апеляційної скарги в тому, що укладений у простій письмовій формі договір про спільну діяльність, є неналежним доказом, оскільки він укладений без її згоди, як власника квартири, без її попередження про намір укласти такий договір та без отримання її згоди на укладення такого договору, відповідно до якого ОСОБА_2 фактично передав у розпорядження третій особі житлову квартиру, співвласником та титульним володільцем якої вона є.

Так законами України не передбачено необхідності у нотаріальному посвідченні та державній реєстрації договору про спільну діяльність між суб`єктами підприємницької діяльності, а відтак не є необхідною письмова згода іншого із подружжя суб`єкта господарської діяльності на укладення такого договору.

Крім цього, як встановлено по справі і чого не спростовано та не заперечено відповідачем-позивачем ОСОБА_1 , дана квартира придбана у 2017 році подружжям саме з метою використання її при здійсненні ОСОБА_2 підприємницької діяльності у сфері дизайну і фотографії, а не для проживання їх сім`ї, що також вбачається із звіту про оцінку цієї квартири, виготовленої ФОП ОСОБА_9 яка містить фотофіксацію об`єкта оцінки, із якої вбачається, що приміщення квартири наповнене не предметами, необхідними для проживання людини, а обладнане саме необхідними предметами для здійснення підприємницької діяльності у сфері дизайну і фотографії (а. с. 47-49), проти чого відповідач-позивач ОСОБА_1 не заперечила.

Наведене також спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав у ОСОБА_2 на укладення договору про спільну діяльність, відповідно до якого він фактично передав у розпорядження третій особі житлову квартиру, співвласником та титульним володільцем якої є вона, без її згоди, враховуючи також сам зміст цього договору, за яким ФОП ОСОБА_2 не надав ФОП ОСОБА_5 права на розпорядження спірною квартирою, а лише надав безперешкодний доступ до приміщення квартири та до усього в ній обладнання, а саме: фотофонів, набору професійних фотоспалахів, відбивачів світла, комп`ютерної техніки, принтерів та іншого обладнання.

Сумнівними, а тому не можуть бути прийняті судом, доводи апеляційної скарги в тому, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що ця квартира не виведена із житлового фонду, оскільки саме власник квартири має право на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Використання об`єкта власності обмежується мотивами незавдання шкоди правам, свободам та гідності інших громадян, інтересам суспільства. При цьому, право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності в порядку та з обмеженнями, встановленими законом, прямо закріплене статтею 320 ЦК України.

Відповідно до статті 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (ч. 1). Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (ч. 2).

По справі встановлено, що власником спірної квартири є відповідач-позивач ОСОБА_1 , яка наділена повноваженнями на здійснення ремонту і змін у квартирі з метою її використання для здійснення підприємницької діяльності і яка після придбання квартири у 2017 році здійснила її ремонт та провела у ній такі зміни, які дозволили використовувати цю квартиру для здійснення підприємницької діяльності та будь-яких дій щодо виведення квартири із житлового фонду саме вона, як власник квартири, не вчинила, оскільки про таке не зазначила ні у своєму зустрічному позові, ані у судовому засіданні, ані в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги в тому, що спірна квартира є цілком придатною для проживання, що в ній наявні всі умови для комфортного проживання неповнолітньої дитини та матері, не відповідають дійсності, оскільки у квартирі з моменту її придбання ніхто не проживає, квартира не використовувалася подружжям за час їх спільного проживання і не використовується після розлучення як житло, а використовується для здійснення підприємницької діяльності, про що крім пояснень свідчить фотофіксація об`єкта оцінки (а. с. 47-49). Для використання її з метою проживання, необхідно її обладнати відповідними предметами домашньої обстановки. Сама по собі реєстрація у квартирі не є підставою для визнання права власності на таку квартиру при вирішенні спору про поділ майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги про непридатність для проживання дитини двох інших квартир, у яких для створення мінімальних побутових умов для проживання, необхідно вкласти значні грошові кошти, що свідчить про не врахування інтересів неповнолітньої дитини, спростовуються тим же, що і для використання цих двох квартир з метою проживання в них, необхідно їх обладнати відповідними предметами домашньої обстановки, а доказів, які б свідчили про непридатність цих двох квартир для проживання неповнолітньої дитини не надано. При цьому відповідач-позивач ОСОБА_1 у своєму зустрічному позові вказала лише місце своєї реєстрації АДРЕСА_5 , а місце фактичного проживання не вказала (а. с. 77). У первісному позові ОСОБА_2 вказав також адресу фактичного місця проживання відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_14 (а. с. 1). При цьому позивач-відповідач ОСОБА_2 повідомляв суду про те, що його сім`я під час шлюбу, у тому числі їх неповнолітня дочка з дня народження ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) із 2010 року проживала у збудованому ними будинку по АДРЕСА_14 , власником якого на даний час є їх спільний повнолітній син ОСОБА_4 , який не претендує на його володіння і користування, оскільки постійно мешкає у Канаді. Після розлучення ОСОБА_1 із неповнолітньою дитиною залишилася проживати у цьому ж будинку. Дитина навчається у приватній школі Навчально-виховний комплекс «Джерело мудрості» загальноосвітня школа І-ІІІ ст. дошкільний заклад, який має релігійне направлення та знаходиться в с. Парпурівці Вінницького району, що неподалік від місця проживання дитини.

Сама відповідач-позивач ОСОБА_1 таких обставин не заперечила та не спростувала, а її представник у судовому засіданні пояснила, що такою інформацією вона не володіє.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що є справедливим і законним висновок суду першої інстанції в тому, що ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність у сфері графічного дизайну та фотографії у спірній квартирі АДРЕСА_1 , який є його основним видом діяльності, від він чого отримує прибуток, за рахунок якого матеріально забезпечує свою сім`ю та утримує їх спільну із ОСОБА_1 неповнолітню дитину; позбавлення права власності на цю квартиру негативно вплине на його матеріальний стан, а проживання його за межами України не вливає негативно на роботу студії з урахуванням укладеного із ФОП ОСОБА_5 договору про спільну діяльність, який є чинним та виконується його сторонами. При цьому судом, згідно вимог частини 1 статті 82 ЦПК України, вірно прийнята встановлена сторонами спору вартість усього спірного майна, що підлягає поділу та їх думка щодо розміру компенсації за різницю у вартості в долях цього майна і їх згода на отримання-сплату відповідної грошової компенсації.

Судом встановлено обсяг спільного майна подружжя, щодо якого виник спір про його поділ, та загальну вартість цього спільного майна розміром 4 457 436,00 грн., при цьому суд виходив із рівності часток подружжя у спільному майні, що в грошовому виразі складає 2 229 718,00 грн.

При вирішенні спору судом першої інстанції правильно застосовані норми частини 1 статті 70 СК України щодо рівності часток у майні дружини і чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та положення частини 1 статті 71 СК України щодо поділу в натурі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, врахувавши при цьому відсутність домовленості між сторонами про порядок поділу цього майна, а також з врахувавши інтересів обох сторін, їхніх дітей, у тому числі неповнолітньої дитини, яка проживає із матір`ю, та інші обставини, що мають істотне значення, про що наведено вище.

Отже, з урахуванням наведених норм матеріального права та встановлених по справі обставин, суд першої інстанції вірно вирішив спір щодо поділу спільного майна подружжя, поділивши це майно таким чином, як зазначено у судовому рішенні.

Проте, при ухваленні судового рішення судом першої інстанції не вірно визначено загальний висновок щодо задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Так, у первісному позові ОСОБА_2 просив поділити спільне майно подружжя, зазначивши таким дві квартири: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 і стягнути з нього на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у вартості спільного майна розміром 621 177,00 грн.

У зустрічному позові ОСОБА_1 просила поділити спільно нажите ними майно, яким вказала три квартири: квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_4 і стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у вартості спільного майна розміром 11 657,00 грн.

Провівши поділ спільного майна подружжя таким чином, який визнається колегією суддів законним і обґрунтованим, суд першої інстанції не вірно вказав про свій висновок щодо задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки саме такий поділ спільного майна подружжя має у своєму висновку часткове задоволення як первісного так і зустрічного позовів, що є підставою для визнання обґрунтованими доводів апеляційної скарги у цій частині.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду підлягає до зміни в зазначеній частині.

При цьому з урахуванням того, що і первісний позов і зустрічний позов задоволені частково, підлягають до перерозподілу понесені сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до ч. 8 цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 подала 03 жовтня 2022 року зустрічний позов, у якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 2 240 375,00 грн. (а. с. 77-80).

Відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлена у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 04, розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У 2022 році така ставка судового збору визначалася розміром від 992,40 грн. до 12 405,00 грн. в залежності від ціни позову.

ОСОБА_1 подала позов, ціну у якому визначено вартістю квартири, право власності на яку вона просила визнати за нею, тобто ціна позову склала 2 240 375,00 грн., а не 609 520,00 грн., як вона зазначила у своєму зустрічному позові (а. с. 77), сплативши при цьому судовий збір в сумі 6095,20 грн. (а. с. 81).

Отже, ОСОБА_1 має доплатити за подання до суду зустрічної позовної заяви судовий збір в сумі 6309,80 грн. (12 405,00 6095,20).

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір в сумі 6095,20 грн. і при подачі апеляційної скарги на судове рішення вона сплатила судовий збір в сумі 18 607,50 грн., що разом складає 24 702,70 грн., які у зв`язку із частковим задоволенням її зустрічної позовної заяви та апеляційної скарги, підлягають до стягнення на її користь із відповідача, з урахуванням сплаченого ним судового збору в сумі 12 405,00 грн. та з урахуванням часткового задоволення первісного і зустрічного позову в поділі спільного майна подружжя, при якому частки сторін майже рівні в ідеальній частці склали 2 228 718,00 грн., а при поділі в натурі: позивачу-відповідачу на суму 2 240 375,00 грн., відповідачу-позивачу на суму 2 217 061,00 грн. із грошовою компенсацією на її користь в сумі 11 657,00 грн.

Таким чином, у зв`язку із висновком суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та часткове задоволення її апеляційної скарги на її користь із ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір 12 297,70 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2023 року змінити в частині висновку суду про задоволення первісного позову ОСОБА_2 і в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та в частині розподілу судових витрат, виклавши рішення суду в цій частині таким чином:

Первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави 6309,80 грн. судового збору.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 12 297,70 грн. (дванадцять тисяч двісті дев`яносто сім грн. сімдесят коп.).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. В. Сопрун
І. М. Стадник

Повний текст судового рішення складено 06 листопада 2023 року