Справа № 146/860/23
Провадження № 22-ц/801/2167/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 рокуСправа № 146/860/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Оніщука В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №146/860/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Самара Василя Олександровича на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 29 серпня 2023 року, яке ухвалене суддею Скаковською І.В. у Томашпільському районному суді Вінницької області, повний текст складено 04 вересня 2023 року,

в с т а н о в и в:

В червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, мотивуючи позовні вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, який 19 квітня 2022 року рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області розірвано.

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 . На даний час донька проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні. Донька навчається у Львівському національному університеті. У зв`язку з тим, що вона навчається, то потребує матеріальної допомоги, а також необхідного матеріально-побутового забезпечення, просить суд стягувати з відповідача ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу подання заяви, на весь період навчання, але не більше ніж до досягнення дитиною двадцяти трьох років.

В свою чергу в липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, який мотивував тим, що донька ОСОБА_4 проживає разом з ним та перебуває на його утриманні, навчається в Львівському національному університеті, тому потребує матеріальної допомоги.

Таким чином, ОСОБА_2 просив суд стягувати з ОСОБА_5 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , в розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу подання заяви, на весь період навчання, але не більше ніж до досягнення дитиною двадцяти трьох років.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 29 серпня 2023 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Самар В.О. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а також неповно з`ясовано судом обставини, що мають значення для справи. Таким чином, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимогах, суд першої інстанції виходив з того, що кожна із сторін бере добровільну участь в утриманні повнолітньої дочки в міру своєї можливості надавати таку допомогу. Сторони не довели необхідності у стягненні на користь один одного коштів на утримання повнолітньої доньки, яка навчається, якщо вони надають їй допомогу добровільно і кожен у межах своїх можливостей. При цьому, суд першої інстанції звернув увагу на те, що ОСОБА_3 є повнолітньою та може самостійно звернутись до суду із позовом про стягнення аліментів на її утримання на час навчання, якщо вона дійсно такої потребує чи їй не вистачає тієї матеріальної допомоги, яку вже батьки їй надають або якщо хтось із них ухиляється від такого утримання.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 19 квітня 2022 року.

У шлюбі в сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Згідно копії довідки про зареєстрованих у житловому будинку осіб № 511, вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 без реєстрації проживають ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8).

Дочка сторін ОСОБА_3 є студенткою другого курсу денної форми здобуття освіти освітнього ступеня бакалавр факультету управління та бізнесу Львівського національного університету імені Івана Франка (а.с.8 на звороті), що також підтверджується договором про надання платної послуги для підготовки здобувачів вищої освіти від 17 серпня 2021 року.

З даного договору вбачається, що він укладений між позивачем ОСОБА_1 та Львівським національним університетом ім. Івана Франка для здобувача освіти ОСОБА_3 (а.с.10)

Згідно квитанції ОСОБА_1 сплатила 13720 грн на рахунок Львівського національного університету ім. Івана Франка (а.с.9).

Як вбачається з довідки №19 від 05 липня 2023 року видана Львівським національним університетом про те, що ОСОБА_3 , 2004 року народження мешкає в АДРЕСА_2 , без реєстрації (а.с.28).

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому будинку осіб в АДРЕСА_3 за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6

ОСОБА_3 подала до Томашпільського районного суду Вінницької області заяву від 10 липня 2023 року, у якій вказала наступне, що вона не перебуває на повному утриманні своєї матері ОСОБА_1 та не проживає з нею за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки проживає за адресою: АДРЕСА_2 , і навчається в ЛНУ ім. І. Франка. Більше того, як батько так і мати надають їй матеріальну підтримку, зокрема батько оплачував навчання у ВНЗ. Наразі мати подала до суду позовну заяву до батька про стягнення на мене аліментів, зі змістом якої не погоджується та стверджує, що батько також приймає участь у її матеріальному забезпеченні, а тому просить відмовити в задоволенні даного позову (а.с.32).

В суді першої інстанції була допитана в якості свідка ОСОБА_7 , яка пояснила суду, що в даний час вона проживає з батьком та знаходиться на його утриманні. Мати за цей рік та за два попередні роки оплачувала за її навчання. Наголосила, що на час навчання проживає в гуртожитку.

Отже сторонами доведено, що їхня спільна донька ОСОБА_3 , яка досягла повноліття, навчається на денній формі навчання у Львівському національному університеті ім. Івана Франка.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 201 СК України до відносин між батьками і повнолітніми дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192, 194-197 цього Кодексу.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).

Статтею 199 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до положень статті 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, в тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (стаття 182 Сімейного кодексу України).

Отже за змістом вищенаведених положень закону обов`язковими умовами стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, є потреба повнолітньої дитини у матеріальній допомозі і спроможність батьків надавати утримання з урахуванням їх матеріального, сімейного становища, стану здоров`я тощо.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

В постанові Верховного Суду від 13.05.2021 р. у справі № 308/4214/18 зазначено, що сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Крім цього, на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. (постанова Верховного Суду від 20.05.2020 р. у справі №635/1139/17).

Обов`язок утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини, яка хоча й досягла повноліття, однак продовжує навчання з метою здобуття спеціальності, що забезпечить їй можливість у подальшому працевлаштуватися та мати власний незалежний від батьків дохід. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою та не ставити повнолітнього у становище вибору між можливістю подальшої освіти і здобуття спеціальності та між необхідністю працевлаштування для власного матеріального забезпечення.

Враховуючи вище викладене, а також заяву доньки сторін, яка підтвердила, що батьки не ухиляються, а в добровільному порядку надають їй матеріальну допомогу на навчання, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який обґрунтовано відмовив у задоволенні позовів.

Зокрема апеляційний суд враховує, що у заяві від 10 липня 2023 року ОСОБА_3 просила відмовити в задоволенні позову (а.с.32). Будь-яких міркувань щодо стягнення аліментів з матері ОСОБА_1 не висловила.

Посилання в апеляційній скарзі, що ОСОБА_1 здійснила оплату за навчання лише після подання ОСОБА_2 зустрічного позову і на його думку зроблено лише для того щоб підтвердити її участь у матеріальному забезпеченні доньки, є лише його припущенням.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 25 серпня 2022 року сплатила 13720 грн на рахунок Львівського національного університету ім. Івана Франка (а.с.9), а 08 серпня 2023 року сплатила 15090 грн за навчання ОСОБА_3 та 4800 грн за проживання останньої в гуртожитку (а.с.61, 62). Також в матеріалах справи на а.с.48 49 містять копії квитанцій про перерахунок коштів ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_3 .

Отже, зазначене підтверджує, що мати ОСОБА_1 бере безпосередню участю в оплаті послуг за навчання та проживання в гуртожитку доньки ОСОБА_4 .

Більш того, апелянт ОСОБА_2 не надав будь-яких доказів оплати ним коштів за навчання, проживання доньки ОСОБА_4 .

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Самари В.О., діючого від імені ОСОБА_2 , є недоведеними, а тому її потрібно залишити без задоволення.

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Самара Василя Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 29 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 08 листопада 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Оніщук В.В.