П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2023 року м. Київ

Справа № 755/15466/21

Апеляційне провадження №22-ц /824/8189/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Савлук Т.В., 22 грудня 2022 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Лора Костянтинівна, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики та договору про внесення змін до договору позики,

В С Т А Н О В И В

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

визнати недійсним Договір позики грошових коштів від 10 червня 2008 року на загальну суму 220000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09 червня 2008 року становить 1067000,00 (один мільйон шістдесят сім тисяч) укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., та зареєстрований в реєстрі за №585;

визнати недійсним Договір від 10 червня 2008 року про внесення змін до Договору позики грошових коштів посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. від 01 червня 2008 року за № 585, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 587 та посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що позивач грошові кошти від відповідача не отримував, був введений з його боку в оману, що стало підставою для звернення до правоохоронних органів із заявою про шахрайські дії відповідача. 28 листопада 2012 року слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості в кримінальному провадженні за №0000078 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, та визнано позивача потерпілою особою, який в подальшому був допитаний в рамках матеріалів досудового розслідування. При проведенні очної ставки між позивачем та відповідачем, про що зафіксовано в протоколі від 18 грудня 2018 року слідчого СВ Дніпровського УП ГУ Національної поліції в м. Києві лейтенантом поліції Яцух Р.О., відповідач надав пояснення та підтвердив, що він не передавав грошових коштів за договором позики, ці кошти отримані позивачем на підставі кредитного договору укладеного між позивачем та ПАТ «Форум» під заставу депозитного вкладу відповідача, тому, на думку позивача, наявні підстави для визнання недійсним договору позики та додаткової угоди до цього договору з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Лора Костянтинівна, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики та договору про внесення змін до договору позики - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що суд вважав доведеними обставини щодо узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів позивачем підтверджується змістом договору позики, який власноручно підписаний при укладенні оспорюваного договору в присутності приватного нотаріуса. Цим договором також визначено дату повернення грошових коштів. Позивач не довів, що грошові кошти були повернуті кредитору, а оспорюваний договір позики укладено без наміру передати кошти та ввести позивача в оману з боку відповідача.

Також суд першої інстанції вказав на те, що на дату звернення з цим позовом до суду та на час розгляду даної справи, відсутня інформація стосовно винесення обвинувального вироку в рамках кримінального провадженні за №0000078 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, де пред`явлене обвинувачення безпосередньо відповідачу, тому посилання позивача як беззаперечний доказ щодо безгрошовості укладеного договору позики та визнання цього факту відповідачем при проведенні очної ставки з позивачем під час проведення досудового розслідування, суд першої інстанції не бере до уваги, з урахуванням вимог ст. 78 ЦПК України.

Інших доказів, які мали довести протиправні дії відповідача та їх спрямованість укласти договір шляхом введення позивача в оману стосовно природи укладеного договору, позивачем не долучено та судом під час розгляду справи не встановлено.

Також при вирішенні спору суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування строків позовної давності, з урахуванням поданої до суду заяви відповідача, оскільки надавши оцінку заявленим вимогам та наведеним позивачем підставам позову встановлено відсутність доведених обставин для визнання недійсним договору позики та додаткової угоди до цього договору, укладених між сторонами спору, з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, а тому в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Не погодився із вказаним судовим рішенням позивач, його представником подана апеляційна скарга в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невірним тлумаченням діючого законодавства України та порушення прав позивача на справедливий суд. Вказує на те, що позивач від відповідача грошові кошти не отримував, що підтверджується показами відповідача наданими в рамках кримінального провадження та відповідач, ввів в оману позивача. Зазначає, що при винесенні рішень судами в 2010 та 2011 році, не було досліджено обставини, які стали відомі згодом в рамках досудового слідства в кримінальному провадженні 0000078 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. Отже, лише один тільки цей факт спростовує преюдицію зазначених рішень при розгляді даної справи.

В даному випадку позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, обравши такий спосіб захисту як найбільш ефективний та такий який буде враховувати всі обставини справи, в тому числі такі, які не було досліджено Обухівським районним судом при винесенні рішень 2010 та 2011 років в силу неможливості.

Представник позивача також вказує на те, що судом не надано правової оцінки тому факту, що орган досудового розслідування в межах кримінального провадження №0000078 ще у 2014 році фактично прийшов до висновків про причетність відповідача до вчиненого кримінального правопорушення за ч.4 ст.190 КК України, оскільки в рамках вказаного кримінального провадження були проведенні певні слідчі дії, зокрема одночасні допити позивача та відповідача, та така інформація стала відома позивачу вже після винесення рішень 2010 та 2011років, на які суд посилається як на такі, що мають преюдиційне значення при розгляді даної справи.

Також вказує на те, що посилання на неналежність протоколів допиту в рамках вищевказаного кримінального провадження є передчасним. Суд мав надати правову оцінку таким доказам, та врахувати при винесенні рішення, чого вчинено не було.

Також вказує на те, що судом клопотання позивача про виклик свідків розглянуто не було, ухвала про задоволення або про відмову у задоволенні такого клопотання відсутня, як наслідок, зазначені особи не були заслухані судом, що є порушенням прав позивача на справедливий розгляд справи.

За таких обставин, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідачем ОСОБА_2 та третьої особою ОСОБА_5 подано відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони вказують на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи наведені в апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що висновків суду першої інстанції не спростовують. Просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Титаренко В.М. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених ними вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Єлагіна О.О., яка також представляла інтереси третьої особи ОСОБА_5 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін. Також в судовому засіданні була особисто присутня ОСОБА_2 , яка підтримала позицію свого представника.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому процесуальним законом порядку. За наведених обставин та керуючись ст. ст. 371, 372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з такого.

Судом встановлено, що 10 червня 2008 року між ОСОБА_2 (Позикодавець), ОСОБА_3 (Майновий поручитель), ОСОБА_4 (Майновий поручитель) та ОСОБА_1 (Позичальник), було укладено Договір позики грошових коштів. За умовами цього договору ОСОБА_2 , як позикодавець, передає ОСОБА_1 , як позичальнику, грошові кошти у сумі 220000 (двісті двадцять тисяч) доларів США, що за курсом НБУ станом на 09 червня 2008 року становить 1067000 (один мільйон шістдесят сім тисяч) гривень, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві вказану суму грошових коштів по курсу НБУ на день повернення позики.

Відповідно до п. 2 Договору позики, грошові кошти у сумі 220000 (двісті двадцять тисяч) доларів США, що за курсом НБУ станом на 09 червня 2008 року становить 1067000 (один мільйон шістдесят сім тисяч) гривень, ОСОБА_1 отримає після підписання цього договору.

Згідно п. 3 Договору позики, ОСОБА_1 зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 09 червня 2009 року. Повернення позики повинно бути здійснено шляхом передачі грошових коштів у сумі 220000 (двісті двадцять тисяч) доларів США, що за курсом НБУ станом на 09 червня 2008 року становить 1067000 (один мільйон шістдесят сім тисяч) гривень позичальником позикодавцеві.

У п.4 договору вказано, що предметом майнових гарантій даного договору є земельна ділянка та будинок, належні ОСОБА_3 : земельна ділянка площею 0,081 га, за адресою: АДРЕСА_1 та будинок, який розташований на даній земельній ділянці за тією ж адресою, та земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,049 га, належна ОСОБА_4 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . В разі невиконання умов договору між сторонами майно передбачене у п. 5 переходить до позикодавця - ОСОБА_2 .

Відповідно до п.10 договору цей договір прочитано сторонами, кожною окремо. Після прочитання договору сторони підтвердили одна одній, що зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам.

Вказаний договір позики був посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районним нотаріальним округом Мегедь Л.К., зареєстрований в реєстрі за № 585, та підписаний: позикодавцем - ОСОБА_2 , майновими поручителями - ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , позичальником - ОСОБА_1 (т.1 а.с.15-16).

10 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір про внесенні змін до Договору позики грошових коштів від 10 червня 2008 року № 585. Відповідно до цього договору позичальник ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно виплачувати позикодавцеві ОСОБА_2 , 3% від суми позики, зазначеної у п. 1 основного договору. Витрати, пов`язані з укладанням та нотаріальним посвідченням цього договору, несе позичальник. Вказаний Договір про внесення змін був посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мегедь Л.К. та зареєстрований в реєстрі за № 587 (т.1 а.с.17).

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 квітня 2010 року у справі № 2-532/10, був задоволений частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про примусове повернення позики та відшкодування майнових збитків, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу 2916108 (два мільйони дев`ятсот шістнадцять тисяч сто вісім) гривень 80 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1820 грн, як відшкодування судових витрат сплачених при зверненні до суду. В іншій частині позовних вимог відмовлено (т.1 а.с.122-124).

З рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2011 року у справі № 2-532/10 вбачається, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 квітня 2010 року було скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2010 року та ухвалено нове про відмову у задоволені позовних вимог. Однак, судом касаційної інстанції рішення Апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2010 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики, - задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу 1746800 грн та 1729332 грн відсотків за користування позикою, а всього 3476132 (три мільойни чотириста сорок шість тисяч сто тридцять дві ) гривні. В решті вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 1700 грн судового збору (т. 1 а.с.126-129).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2011 року відмовлено у допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів (т.1 а.с.130-132).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2011 року задоволений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа Акціонерний комерційний банк «Форум» про стягнення коштів в порядку регресу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку регресу кошти у розмірі 1986250,00 гривень, сплачені позивачем судові витрати в розмірі 1820 грн, а всього стягнути 1988070 (один мільйон дев`ятсот вісімдесят вісім тисяч сімдесят) гривень 00 копійок. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. (т.1 а.с.133-136)

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 червня 2011 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2011 року залишено без змін (т.1 а.с.137-141).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2011 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2011 року (т.1 а.с.142-143).

19 листопада 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Прокуратури Київської області з заявою - повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, в якій вказував, що 25 червня 2008 року між ним та АКБ «Форум» був укладений кредитний договір на суму 220000 (двісті двадцять тисяч) доларів США. 11 червня 2009 року на виконання умов вказаного договору ним було внесено готівкою в касу банку 220000 (двісті двадцять тисяч) доларів США. Незважаючи на це банком було здійснено списання з депозитного рахунку ОСОБА_2 , який був майновим поручителем, суми в розмірі 220000 (двісті двадцять тисяч) доларів США. В подальшому ОСОБА_2 звернувся до суду з вимогами до нього про стягнення грошових коштів і ці вимоги були задоволені судом. А тому ОСОБА_1 заявив, що він та члени його сім`ї стали жертвами шахрайських дій працівників банку та ОСОБА_2 (т.1 а.с.18-19).

З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18 жовтня 2019 року вбачається, що 28 листопада 2012 року за заявою ОСОБА_1 слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості в кримінальному провадженні за №0000078 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Однак у розділі «Наслідок розслідування кримінального правопорушення» вказано про закриття на підставі ч.1 ст.284 КПК України п.2 15 жовтня 2019 рок (т.1 а.с.20). Копія постанови про закриття кримінального провадження від 15 жовтня 2019 року також міститься в матеріалах справи, де підставою закриття провадження вказано ч.1 ст.284 КПК України п.2 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (т.1 а.с.149-150).

Матеріали справи містять копію протоколу одночасного допиту ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 18 грудня 2018 року, складеного слідчим СВ Дніпровського УП ГУ Національної поліції в м. Києві лейтенантом поліції Яцух Р.О., на підставі якого позивачем були заявлені позовні вимоги у даній справі (т.1 а.с.29-38).

Дніпровська окружна прокуратура м. Києва в листі від 22 грудня 2021 року вказала, що письмового дозволу на розголошення відомостей досудового слідства, зокрема протоколу одночасного допиту від 18 грудня 2018 року, а також розповсюдження його копії не надавала (т.1 а.с.205, т.2 а.с.50). Аналогічна інформація наведена Головним управлінням Національної поліції у м. Києві в листі від 13 січня 2022 року (т.2 а.с.120).

В листі від 15 липня 2022 року Дніпровська окружна прокуратура м. Києва надала дозвіл на використання протоколів допитів: ОСОБА_2 від 28 січня 2018 року, ОСОБА_5 від 05 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 18 грудня 2018 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від 21 грудня 2018 року в рамках розгляду цивільної справа № 755/15466/21 (т.2 а.с.131). Матеріали справи містять копії вказаних протоколів, в яких зафіксовані пояснення вказаних осіб щодо обставин укладення ОСОБА_1 кредитного договору з АКБ «Форум», обставин укладення ОСОБА_2 договору застави депозитного рахунку в забезпечення виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань перед АКБ «Форум», обставин укладення договору позики та обставини щодо наявності договірних зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (т.2 а.с.132-168).

Також матеріали справи містять копії постанов про відмову у порушенні кримінальної справи від 28 серпня 2010 року та від 28 грудня 2011 року, з яких вбачається що з заявами про порушення кримінальної справи звертались ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з приводу неправомірних та шахрайських на їх думку дій ОСОБА_1 щодо заволодіння грошовими коштами на суму 220000 доларів США на підставі договору позики від 10 червня 2008 року. В постановах зазначено, що під час опитування ОСОБА_1 повідомив, що визнає борг перед ОСОБА_2 але не має коштів для повернення, вказував на наявні судові провадження щодо цього питання (т.1 а.с.151-154).

16 липня 2019 року між ОСОБА_5 (Новий кредитор) та ОСОБА_2 (Первісний кредитор) укладено Договір про відступлення права вимоги.

За умовами договору, кредитор відступає новому кредитору право вимоги до боржника, що належить кредитору на підставі договору позики грошових коштів, посвідченого 01 червня 2008 року Мегедь Л.К., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу за зареєстрованим №858, Договору про внесення змін до нього, посвідченого 10 червня 2008 року Мегедь Л.К., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу за реєстровим №587, Договору банківського вкладу в іноземній валюті з правом поповнення № 2635/04/149316 від 06 червня 2008 року, укладеного між АКБ «Форум» та ОСОБА_2 з договором застави від 25 червня 2008 року укладеним між АКБ «Форум» та ОСОБА_2 та судових рішень і виконавчих листів №2-532 від 24 березня 2011 року, справа № 2-105/11 від 22 березня 2011 року, справа № 372/3542/16-ц 2-286/17 від 15 червня 2017 року, справа № 372/3542/16 2-286/17 від 07 лютого 2019 року та інших виконавчих документів, які видані та будуть видані у майбутньому за виконавчими провадженнями №25761197, № 25761244, №25761254, № 25761230, по стягненню заборгованості, що виникла на підставі загальних договорів, а новий кредитор зобов`язаний прийняти зазначене вище право вимоги. Також 16 липня 2019 року сторонами цього договору складений Акт прийому-передачі права вимоги.

У п. 1.2 Договору про відступлення прав вимог передбачено, що новий кредитор після переходу до нього права вимоги стає кредитором за вказаними в п.1.1. цього договору документами, та одержує право замість кредитора вимагати від боржника належного виконання ним зобов`язань за виконавчими листами. Права кредитора переходять до нового кредитора в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимог. При цьому новий кредитор набуває статусу кредитора за договором позики грошових коштів і договором банківського владу, та статусу стягувача у виконавчому провадженні. Станом на дату укладення сторонами цього договору загальний розмір заборгованості боржників перед кредитором складає: 6646514,56 (шість мільйонів шістсот сорок шість тисяч п`ятсот чотирнадцять) гривень 56 копійок.

Право вимоги до боржника переходить до нового кредитора з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі права вимоги, що є невід`ємною частиною цього договору, який підписується відповідно до вимог пункту 4.3 цього договору. (п. 4.1 Договору про відступлення прав вимог) (т.1 а.с.88-89).

16 липня 2019 року ОСОБА_5 (новий кредитор) та ОСОБА_2 (кредитор) складено Акт прийому-передачі прав вимог, відповідно до якого кредитор передав, а новий кредитор прийняв у відповідності до зазначеного вище Договору про відступлення права вимог наступні документи: - Договір позики грошових коштів, посвідчений 10 червня 2008 року Мегедь Л.К., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу за реєстровим номером №585, що укладений між Кредитором та Боржником, Договір про внесення змін до нього, посвідчений 10 червня 2008 року Мегедь Л.К. , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу за реєстровим №587; - Договір банківського вкладу в іноземній валюті з правом поновлення № 2635/04/149316від 06 червня 2008 року, укладений між АКБ «Форум» та ОСОБА_2 ; Договір застави від 25 червня 2008 року укладений між АКБ «Форум» та ОСОБА_2 ; - рішення Обухівського районного суду від 14 квітня 2010 року; - рішення Обухівського районного суду від 22 березня 2011 року; - рішення Обухівського районного суду від 15 червня 2017 року; - виконавчі листи №2-532 від 24 березня 2011 року; - виконавчий лист справа №2-105/11 від 22 березня 2011 року; - виконавчий лист справа № 372/3542/16-ц 2-286/17 від 15 червня 2017 року; - виконавчий лист справа № 372/3542/16-ц 2-286/17 від 07 лютого 2019 року; - а також зобов`язується передати інші виконавчі документи, які видані та будуть видані у майбутньому за виконавчими провадженнями №25761197, №25761244, №25761254, №25761230 (т.1 а.с. 90).

Матеріали справи містять копії вимог АКБ «Форум» пред`явлених ОСОБА_2 , як поручителю ОСОБА_1 , в яких також вказано про здійснення 11 червня 2009 року погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 за рахунок депозиту відкритого на ім`я ОСОБА_2 (т.1 а.с.206-209).

Спірні правовідносини виникли між сторонами у справі у червні 2008 року, вони регулюються положеннями ЦК України, які з того часу суттєвих змін не зазнали.

В силу ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

В порядку ч.1 ст. 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч.1 ст.1051 ЦК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Підставами недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків.

Згідно з ч. 1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046,1047 Цивільного кодексу України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Така правова позицію є усталеною судовою практикою, яка підтримується і Верховним Судом, зокрема, такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16, підтримані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, у постанові Верховного Суду від 29 червня 2023 року у справі № 295/15478/21.

Верховний Суд у Постанові від 01 червня 2022 року у справі № 559/2587/19 вказав на те, що обставину стосовно передання, чи навпаки, не передання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину .

Як роз`яснено у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

В силу ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень ч.3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

З наведених обставин справи вбачається, 10 червня 2008 року між ОСОБА_2 (Позикодавець), ОСОБА_3 (Майновий поручитель), ОСОБА_4 (Майновий поручитель) та ОСОБА_1 (Позичальник), було укладено Договір позики грошових коштів, який був посвідчений нотаріально. В цей же день сторонами додатково було укладено договір про внесення змін, яким позивач зобов`язався щомісячно сплачувати відповідачу 3% річних від суми позики, який також був посвідчений нотаріально.

При звернені до суд з позовом про визнання обох договорів недійсними позивач вказував дві підстави визнання недійним цього договору: позивач грошові кошти від відповідача не отримував; позивач був введений в оману відповідачем ОСОБА_2 ..

Перевіряючи доводи позивача щодо безгрошовості укладеного договору, судом встановлено, що за умовами п. 2 Договору позики, грошові кошти у сумі 220000 (двісті двадцять тисяч) доларів США, що за курсом НБУ станом на 09 червня 2008 року становить 1067000 (один мільйон шістдесят сім тисяч) гривень, ОСОБА_1 отримає після підписання цього договору.

При розгляді справи № 2-532/10 судами були досліджені обставини укладення договору від 10 червня 2008 року, договору про внесення змін до нього, обставини безгрошовості даного зобов`язання, а також встановлені обставини повторного укладення договору між тими ж сторонами та і того самого предмету 09 червня 2009 року, та судом першої та касаційної інстанцій встановлено наявність у відповідачів, зокрема, ОСОБА_1 зобов`язань, що виникли на підставі договору від 10 червня 2008 року та стягнуто суму заборгованості. Остаточне рішення у цій справі ухвалено 19 вересня 2011 року.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, як преюдиційні, обставини встановлені у вказаній справі.

У справі № 2-105/11 предметом дослідження були обставини виконання відповідачем ОСОБА_2 своїх зобов`язань як поручителя за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 та переходу у зв`язку з цим права регресної вимоги. При розгляді цієї справи судом досліджувались виключно правовідносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору позики від 10 червня 2008 року, а наявність між сторонами інших правовідносин жодним чином не впливає і не свідчить про недійсність (як на те вказує позивач) договору позики з підстав безгрошовості.

Виходячи з положень чинного законодавства заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Однак, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Обставину стосовно передання, чи навпаки, не передання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

При зверненні до суд з позовом та в доводах апеляційної скарги позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 визнав вказані обставини в протоколі допиту від 18 грудня 2018 року. Разом з тим, в ході розгляду даної справи відповідачем ОСОБА_2 не були визнані позовні вимоги та вказані обставини, зокрема. Крім того, ОСОБА_2 звертався до суду з вимогами про стягнення заборгованості на підставі цього договору, які були задоволені судом, ще в 2011 році. Також слід звернути увагу на те, що пояснення надані сторонами у справі в рамках вказаної позивачем кримінальної справи є суперечливими. До того ж, згідно з даними реєстру та копією постанови про закриття кримінального провадження від 15 жовтня 2019 року провадження у вказаній справі закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Також вбачається суперечливість позицій сторін у справі викладених ними в інших справах. Враховуючи наведені обставини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані сторонами у справі пояснення в кримінальній справі не можуть бути належними та допустимими доказами у даній цивільній справі. Інших доказів на підтвердження обставин не передання грошових коштів за договором позики матеріали справи не містять. Таким чином, враховуючи, що позивачем не доведені обставини безгрошовості договору позики, а також враховуючи встановлені в судових рішеннях обставини наявності боргових зобов`язань позивача, правові підстави для визнання недійсним договору позики з підстав безгрошовості відсутні.

Перевіряючи доводи позивача щодо введення в оману, суд першої інстанції вірно виходив з того, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Тобто під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Наведена позивачем у позові підстава для визнання недійсним договору позики - безгрошовість не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи. А отже обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину стороною позивача не доведені.

В договорі вказано, що договір прочитано сторонами, кожною окремо і після прочитання договору сторони підтвердили одна одній, що зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам. Оспорювані договір позики і договір про внесення змін до нього підписаний його сторонами і сторони звернулись до нотаріуса за їх посвідченням добровільно, хоча чинне законодавство не встановлює такого обов`язку, що свідчить про те, що сторони усвідомлювали значення такого договору і його укладення відповідало їх волі.

А отже обставини, що укладення оспорюваного правочину як такого, що не відповідає волі позивача перебувати у відносинах з відповідачем також не підтверджуються належними та допустимими доказами. Відповідно, якщо не вбачається невідповідність обставин дійсності, то не вбачається і умисних дій відповідача.

Таким чином, судом не отримано відомостей на підставі належних доказів про невідповідність волевиявлення учасника правочину (відповідача) його внутрішній волі, про відсутність у відповідача бажання настання реальних наслідків правочину та умисних дій відповідача щодо введення позивача в оману.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У даній справі презумпція правомірності правочину стороною позивача не спростована, а отже відсутні підстави для задоволення заявлених ним позовних вимог.

При вирішенні спору суд першої інстанції зробив також вірний висновок про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, з урахуванням поданої до суду заяви відповідача, оскільки надавши оцінку заявленим вимогам та наведеним позивачем підставам позову встановлено відсутність доведених обставин для визнання недійсним договору позики до додаткової угоди до цього договору, тому вірно відмовив у задоволенні позову через необґрунтованість останнього.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, у зв`язку з цим рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від22 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 03 листопада 2023 року.