КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №757/18077/23 Головуючий у 1 інстанції: Бусик О.Л. Провадження №22-ц/824/12689/2023 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

19 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.

за участю секретаря Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (далі - НВМКЦ «ГВКГ») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка з 03 вересня 2012 року була прийнята на роботу за строковим трудовим договором медичною сестрою відділення (кардіології) НВМКЦ «ГВКГ», та встановлено режим роботи на умовах неповного робочого дня на 0,9 окладу з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу по 6 тарифному розряду, до укомплектування цієї посади військовослужбовцем.

З жовтня 2020 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а в подальшому у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох річного віку, де і перебуває донині.

Наказом № 42 від 29 березня 2022 року позивачку було звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Із наказом від 29 березня 2022 року ОСОБА_1 ознайомилась лише 17 березня 2023 року.

ОСОБА_1 вважає, що відповідач грубо порушив її трудові права, оскільки не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці по догляду за дитиною.

Позивачці не було запропоновано переведення на іншу посаду та не вручено трудову книжку, не отримано повного розрахунку при звільненні та не запропоновано отримати трудову книжку.

Позивач просила суд: визнати наказ НВМКЦ «ГВКГ» про звільнення з 29 березня 2022 року ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України з посади сестри медичного відділення (кардіології) клініки кардіології - незаконним та скасувати його; поновити ОСОБА_1 на посаді медичної сестри відділення (кардіології) клініки кардіології НВМКЦ «ГВКГ»; стягнути з НВМКЦ «ГВКГ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 березня 2022 року по день ухвалення рішення суду по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного військово - медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 на час звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років.

Суд першої інстанції встановив, що у спірних правовідносинах, між сторонами був укладений строкового трудовий договір, оскільки характер роботи передбачає заміщення посади, на якій перебувала позивачка, військовослужбовцем.

Вважав, що ОСОБА_1 була обізнана при прийнятті на роботу, з умовами та строком дії договору, де зазначено, що посада може бути тимчасово заміщеною цивільною особою у мирний час лише до заміщення вакантної посади військовослужбовцем, а тому звільнення позивачки на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України є таким, що відповідає вимогам закону та умовам трудового договору.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу то було вказано на безпідставність заявлених вимог.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та їх узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 10 липня 2023 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року та ухвалити нове судове рішенння про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що судом першої інстанції не прийнято до уваги той факт, що її не повідомлено належним чином про звільнення, не запропоновано переведення на іншу посаду або іншої можливості залишитися у штаті, не видано трудову книжку.

Вказала, що звільнення працівника, який перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з ініціативи роботодавця під час дії воєнного стану, є порушенням законодавства про працю.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач не скористався своїм правом для подачі відзиву.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" в судове засідання не з`явився.

Апелянт ОСОБА_1 - в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу до НВМКЦ «ГВКГ» медичною сестрою відділення (кардіології) з 03 вересня 2012 року.

Наказом від 25.01.2017, у зв`язку зі змінами штатного розпису НВМКЦ «ГВКГ» ОСОБА_1 була переведена, за її згодою, з 31 січня 2017 року на військову посаду сестри медичного відділення (кардіології) на умовах строкового трудового договору до укомплектування цієї посади військовослужбовцем.

ОСОБА_1 у період з 26 жовтня 2020 року по 26 лютого 2021 року перебувала у відпустці по вагітності і пологах, та з 01 березня 2021 року по 29 березня 2022 року (день звільнення) у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

У зв`язку з призовом на дану військову посаду військовослужбовця, наказом відповідача від 29 березня 2022 року № 42 позивачку було звільнено з посади сестри медичного відділення (кардіології) на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, за закінченням строку трудового договору.

З наказом про звільнення позивачка ознайомилась 17 березня 2023 року.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на рішення Печерського районного суду м. Києване підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Статтею 43 Конституції України гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Верховним Судом в постанові від 16 листопада 2020 року, справа № 753/5107/18, сформульовано правовий висновок, згідно якого припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового договору.

Доводи апелянта, про тещо її не повідомлено належним чином про звільнення та не видано трудову книжку не спростовують, висновків суду першої інстанції.

Звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, пов`язує укладення строкових трудових договорів тільки з наявністю певних підстав, а саме коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, умов виконання роботи, інтересів працівника, в інших випадках, передбачених законодавством.

Звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема вагітних жінок, провадиться з обов`язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я). Передбачені частиною третьою статті 184 КЗпП України гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв`язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи.

Передбачені частиною третьою статті 184 КЗпП України гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв`язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи.

Таким чином, частиною третьою статті 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема вагітної жінки, та передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не поновлення на попередній роботі.

Оскільки згідно зі статтею 235 зазначеного Кодексу підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов`язку по працевлаштуванню звільненого працівника за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, зокрема жінки яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання щодо працевлаштування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Не можна погодитися і з твердженням апелянта про невмотивованість рішення суду першої інстанції, оскільки його структура повністю відповідає вимогам статті 265 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійника

Л.П. Сушко