Справа № 296/7346/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" жовтня 2023 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Маслак В.П.,

при секретарі судових засідань Годлюк А.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2022р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 23000,00 дол. США, що за курсом НБУ станом на 25.10.2022р. становить 841 077,80 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказав, що 11.05.2019р. під розписку надав ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі 23000,00 дол. (за курсом НБУ на 25.10.2022р. становить 841077,80 грн.) строком до 01.11.2019р. ОСОБА_3 вказані грошові кошти не повернув, у зв`язку із чим ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу.

Також позивач просить суд, стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн., обґрунтовуючи тим, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором позики і допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, що спричинило душевні страждання, які на думку позивача підлягають відшкодуванню.

З огляду на зазначене, ОСОБА_2 просить задовольнити вимоги позовної заяви у повному обсязі.

Від ОСОБА_3 18.04.2023р. надійшли заперечення, в яких вказує, що договір позики між сторонами не укладався, односторонній підпис позичальника в розписці не свідчить про правовідносини сторін з приводу позики. Також вказує, що позивачем не доведено, що саме він позичив грошові кошти, оскільки розписка не містить ідентифікуючих даних ОСОБА_2 . Оскільки розписка від 11.05.2019р. не містить інформації щодо позикодавця, місця та дати, а також самого факту отримання грошей, ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_1 в засіданні суду позов підтримав та просив задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, рекомендовані повідомлення направлені на адресу ОСОБА_3 повернулись на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з постановою Верховного Суду від 18 березня 2021 року за справою № 911/3142/19 надіслання листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб говорити про належне повідомлення, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю суду.

Крім того, секретарем судового засідання, додатково було повідомлено відповідача, шляхом направлення електронної повістки, що підтверджується довідками від 28.02.2023р та 08.08.2023р. про доставку повідомлення у додаток «Viber» на мобільний телефон ОСОБА_3 .

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Згідно розписки від 11.05.2019р., ОСОБА_3 отримав від позивача ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 23000,00 дол. США, які зобов`язався повернути до 01.11.2019р. (а.с. 7).

У вказаній розписці зазначено дату її складення, особу позикодавця та позичальника, суму позики, строк, на який вона надається, та обов`язок позичальника повернути кошти, отримані в борг. На цій розписці міститься підпис позичальника.

Відповідач не заперечив обставин складання ним розписки та отримання грошових коштів у борг.

В зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 грошового зобов`язання, ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи питання на предмет задоволення позову, суд враховує наступне.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Верховний Суд України у своїй Постанові від 11.11.2015 у справі №6-1967цс, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зазначив, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дати отримання коштів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно положень ст.545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики не виконано.

Дана позиція відображена в постанові Верховного Суду від 26.09.2019р. по справі №295/455/16-ц.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що у позивача ОСОБА_2 знаходиться розписка від 11.05.2019 року, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні 17.10.2023р.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, не передання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Вказаний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року по справі № 559/2587/19 за аналогічними обставинами спору між кредитором та боржником.

Верховний Суд звернув увагу, що сам факт підписання боргової розписки за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів.

Враховуючи вищевикладене, приписи ст.1047 ЦК України, суд дійшов висновку, що між сторонами по справі виникли правовідносини, що випливають з договору позики, укладення якого підтверджується розпискою від 11.05.2019 року, яка засвідчує факт отримання ОСОБА_3 в борг грошових коштів у розмірі 23000,00 дол.

Матеріали справи свідчать, що відповідач, отримавши від позивача позику в сумі 23000,00 дол. США, свої зобов`язання щодо повернення коштів у строк та у повному обсязі не виконав.

При цьому, вирішуючи питання про розмір суми, яка підлягає до стягнення з відповідача за договором позики від 11.05.2019 року, суд бере до уваги правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16 (провадження №14-446цс18) згідно якої, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц та від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц.

Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 11.05.2019 року в загальному розмірі 23000,00 дол., що за курсом НБУ на 25.10.2022р. становить 841077,80 грн.

З приводу стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн. суд зазначає наступне.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Позивач зазначає, що ОСОБА_3 порушивши свої зобов`язання за договором позики і допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, завдав душевних страждань, які на думку позивача підлягають відшкодуванню.

У постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 зроблено висновок, що відповідно до статті 611 ЦК України відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобов`язання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2019 року в справі № 640/5098/14-ц (провадження № 61-18978св18) зроблено висновок, що наслідки порушення позичальником зобов`язання встановлені статтею 1050 ЦК України, якою не передбачено відшкодування моральної шкоди. Укладений між сторонами у справі договір позики не містить такого виду цивільної відповідальності.

Судом встановлено, що укладений між сторонами у справі договір позики, у вигляді розписки, не передбачає компенсації моральної шкоди.

Викладене приводить суд до висновку про те, що в даній частині позову слід відмовити.

Зважаючи на викладене, позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 23000,00 дол., що за курсом НБУ на 25.10.2022р. становить 841077,80 грн.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 19, 81, 141, 247, 263-265, 280-283 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 23000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.10.2022 становить 841077,80грн., та 8410 грн. судового збору.

В решті вимог позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Головуючий суддя В. П. Маслак

Позивач:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2

Адреса: АДРЕСА_1

РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Адреса: АДРЕСА_2

РНОКПП НОМЕР_2