КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження № 22-ц/824/1910/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Фінансово-кредитний супермаркет» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову вказувало, що 06 березня 2017 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики № 1067082, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику грошові кошти у розмірі 3 000 грн для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, зі сплатою процентів за користування позикою 0,01 відсоток від суми позики строком до 25 березня 2017 року на 10 днів та зі сплатою комісії.

Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався своєчасно погасити кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку 50 процентів річних від суми заборгованості та виконувати інші зобов`язання, передбачені пунктом 1.1. договору.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, утворилася заборгованість, яка на 1 жовтня 2020 року становить 167 726,28 грн, з яких: 3 000 грн - заборгованість за тілом кредиту,142 122,48 грн - комісія.

За таких обставин ТОВ«Фінансово-кредитний супермаркет» просило суд стягнути з ОСОБА_1 167 726,28 грн у відшкодування заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ТОВ«Фінансово-кредитний супермаркет» звернулося до суду запеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Зазначає, що за домовленістю сторін погоджено використання позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором для підписання договору, відповідачем було отримано кошти на зазначених позивачем умовах стосовно розміру позики, процентів за користування позикою та строку повернення позики, що підтверджує факт укладення письмового правочину в електронній формі.

Вважає, що підписання договору позики відбувається шляхом входу в особистий кабінет позичальника, заповненням інформації про позичальника та акцептування пропозиції укласти договір шляхом підписання заяви електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Крім того, вказує, що позика надавалась без відкриття рахунку позичальнику, позикодавець надав Товариству з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ВейФорПей» доручення на здійснення 16 березня 2017 року перерахування коштів в сумі 3 000 грн на картку ОСОБА_1 , яка зазначена ним в особистому кабінеті при подачі заявки на отримання кредиту.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому послався на безпідставність її доводів. Вказав, що судом першої інстанції надано належну оцінку доказам і не встановлено порушень прав позивача. Відмовляючи узадоволенні позову, суд першої інстанції належним чином оцінив всі обставини справи і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому судове рішення є законним і обґрунтованим.

Вказав, що у матеріалах справи відсутні первинні документи, якими зафіксовано факт здійснення господарських операцій позивачем.

Зауважив, що договір позики № 1067082 від 16 березня 2017 року не відповідає вимогам чинного законодавства.

Водночас зазначив, що ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» пропущено строк звернення до суду з позовом.

На думку ОСОБА_1 загальний строк позовної давності сплинув 27 березня 2020 року, спеціальний - для стягнення неустойки (штрафу, пені) - 27 березня 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 368 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За таких обставин розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження укладення кредитного договору з ОСОБА_1 ; видачі банком коштів на виконання умов договору, зокрема, не надано виписки з особового рахунку, копій квитанцій, меморіального ордеру тощо.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 6 березня 2017 року ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та ОСОБА_1 уклали договір позики № 1067082 (продукт «Он-лайн кредитування»), відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику грошові кошти у розмірі 3 000 грн для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, зі сплатою процентів за користування позикою 0,01 відсоток від суми позики строком до 25 березня 2017 року на 10 днів та зі сплатою комісії.

Пунктом 1.1. договору встановлено, що кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в кредит у сумі 3 000 грн для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, зазначений у Додатку № 2, який є невід`ємною частиною договору кредиту.

З розрахунку заборгованості встановлено, що ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» нараховано 3 000 грн заборгованості за тілом кредиту, 142 122,48 грн заборгованості за комісією.

З листа директора ТОВ «Вей Фор Пей» встановлено, що ОСОБА_1 на карту 16 березня 2017 року перераховано грошові кошти у розмірі 3 000 грн.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору відповідно до частини першої статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Змістом частин першої, другої статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено апеляційним судом, 6 березня 2017 року ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та ОСОБА_1 уклали договір позики № 1067082.

Заявка - заповнений на сайті Товариства документ, який містить інформацію щодо наміру фізичної особи отримати кредит (пункт 1.4. договору позики).

Електронний договір - домовленість Заявника та Позикодавця, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (пункт 1.6.договору позики).

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних Заявником, та надсилаються Товариству (пункт 1.7. договору позики).

Пунктом 2.2.3. договору позики визначено дату остаточного повернення кредиту - 25 березня 2017 року.

Пунктом 2.2.5. договору позики встановлено, що зобов`язання Позикодавця з видачі Позики Позичальнику є відкличними і Позикодавець має право відмовитись від видачі Позики без пояснення причин відмови Позичальнику.

Сума позики, проценти за користування позикою, комісія, складають заборгованість за договором позики. Заборгованість підлягає сплаті шляхом безготівкового перерахування коштів у розмірі суми заборгованості на поточний рахунок Товариства у строк, встановлений договором позики (пункт 3.3 договору позики).

Пунктом 8.5. договору позики визначено, що зразами електронних підписів одноразовим ідентифікатором Сторін є:

- Позичальника - Логін та Пароль Особистого кабінету;

- Кредитора - Логін та Пароль Позикодавця.

Сторони укладають цей Договір дистанційно використанням інформаційно-телекомунікаційних систем (пункт 8.6.договору позики).

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає укладеним договір позики між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та ОСОБА_1 .

Крім того, відповідач факт отримання кредитних коштів не заперечував.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факту перерахування коштів на рахунок позичальника, є безпідставними.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, на 1 жовтня 2020 року заборгованість відповідача становить 167 726,28 грн, з яких: 3 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 142 122,48 грн - комісія.

Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, сумнівів у колегії суддів не викликає.

Частиною першою статті 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 2.2.4.договору позики встановлено процентну ставку (проценти) за користування позикою:

- 2.2.4.1. 0.01 відсотків річних від суми позики, вказаної в пункті 2.2.1. даного Договору, починаючи з дня надання позики, з погашенням в кінці строку дії договору, або при повному погашенні позики достроково.

- 2.2.4.2. Детальний розпис сукупної вартості позики зазначено в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору.

З огляду на викладене позов ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Водночас ОСОБА_1 у суді першої інстанції заявлено вимогу про застосування до вимог позивача позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (відповідно до статті 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19 (провадження № 61-13802св21) вказано, що «тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності».

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Договір позики ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та ОСОБА_1 укладено 16 березня 2017 року, в цьому договорі було встановлено термін для погашення суми позики, а саме: до 25 березня 2017 року.

Позовна давність за вимогами про стягнення заборгованості за договором позики сплинула 27 березня 2020 року, тоді як позивач звернувся із позовом до суду лише 19 жовтня 2020 року, тобто поза межами позовної давності.

За таких обставин строк повернення позики настав 25 березня 2017 року, доказів переривання позовної давності в межах позовної давності позивач не надав, з позовом звернувся 19 жовтня 2020 року після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 167 726,28 грн.

Колегія суддів враховує, що наявна у матеріалах справи копія претензії щодо повернення заборгованості за договором від 17 лютого 2020 року не свідчить про переривання позовної давності, оскільки не свідчить про дію боржника про визнання ним боргу повністю або частково.

Крім того, доказів направлення такої вимоги відповідачу матеріали справи не містять.

Враховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав для скасування рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2021 року та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав викладених за змістом цієї постанови.

Відповідно до статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на відмову у задоволенні позову, підстави для розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2021 року - скасувати і ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Головуючий В. В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник