КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/7895/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Лапчевської О.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року про відмову у відкритті провадження у складі судді Арапіної Н.Є.,

у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 за участю приватного виконавця виконавчого округу Поплавської області Скрипника Володимира Леонідовича, стягувача товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшнс», боржника ОСОБА_2 про визнання постанови про відкриття виконавчого провадження неправомірною, визнання постанови про стягнення основної винагороди неправомірною, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася у суд із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Поплавської області Скрипника В.Л., в якій просила визнати неправомірними постанови приватного виконавця Скрипника В.Л. від 26.04.2023 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 та від 26.04.2023 про стягнення основної винагороди у виконавчому провадження № НОМЕР_1 у сумі 45 670,95 Доларів США, а також зобов`язати приватного виконавця Скрипника В.Л. усунути порушення права ОСОБА_1 , шляхом повернення виконавчого листа № 6 -2346/10 від 28.01.2011 стягувачу без виконання.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з указаною ухвалою та просить її скасувати, а справу повернути до суду першої інстанції для вирішення питання відкриття провадження за її скаргою.

Зазначила, що районний суд відмовляючи у відкритті, вказав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки постанови про стягнення виконавчого збору підсудні адміністративним судам, у такому разі він мав би винести ухвалу про відмову у відкритті лише в цій частині та відкрити провадження в частині розгляду скарги на постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

При цьому скаржниця не погодилася й з тим, що в частині виконавчого збору скарга має розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору є похідною від постанови про відкриття виконавчого провадження. Вказала, що в скарзі було поставлено питання про її скасування виключно з тієї підстави, що виконавче провадження було відкрито помилково, а не з будь-яких інших підстав.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи судом повідомлялися належним чином, з огляду на що колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд справи за їх відсутності.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом частини першої статті 448 цього Кодексу скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Зі справи убачається, що 14.06.2023 ОСОБА_1 звернулася у суд зі скаргою в порядку ст. 447 ЦПК України.

Відмовляючи у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що предметом оскарження є постанова про відкриття виконавчого провадження та постанова про стягнення основної винагороди від 26.04.2023, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Перевіряючи законність постановленої ухвали, колегія суддів погоджується з висновками районного суду про те, що вимоги скарги в частині визнання постанови про стягнення основної винагороди від 26.04.2023 неправомірною, підлягають розгляду в адміністративному судочинстві, враховуючи таке.

Постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19) зазначено, що: «імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21) вказано, що:

«частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Аналізуючи зазначені норми права у поєднанні з висловленими Великою Палатою Верховного Суду принципами визначення юрисдикції спорів, пов`язаних з виконанням виконавчих документів, слід дійти висновків, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення. Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.

Із огляду на положення згаданого закону та урахуванням сталої позиції Великої Палати Верховного Суду про те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки районного суду щодо відмови у відкритті провадження за поданою по справі скаргою на постанову приватного виконавця про стягнення основної винагороди.

Таким чином, ухвала суду в цій частині не підлягає скасуванню, судом вірно відмовлено у відкритті на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Разом з тим, постановляючи ухвалу в частині вимог скарги про визнання постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження неправомірною, районний суд дійшов поспішних висновків щодо юрисдикційності цією справи адміністративному суду.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Установлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипником В.Л. відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа № 6-2346/10 від 28.01.2011, виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з скаржниці та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ерсте Банк» грошових коштів.

Отже, ОСОБА_1 оскаржуються дії приватного виконавця під час виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухваленого у відповідності до положень ЦПК.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді питання про розмежування юрисдикції чітко визначила, що онтологічні основи його вирішення полягають у критеріях розмежування судової юрисдикції, тобто передбачених законом умовах, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, якими є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), від 27 жовтня 2020 року у справі № 635/551/17 (провадження № 14-79цс20).

На вказане суд першої інстанції увагу не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження в частині визнання неправомірною постанову про відкриття виконавчого провадження й необґрунтовано відмовив у розгляді вказаної заяви з підстав, не передбачених процесуальним законодавством.

За таких обставин, ухвалу суду першої інстанції не можна вважати законною та обґрунтованою в указаній частині, тому вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для скасування ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року в частині визнання постанови про відкриття виконавчого провадження неправомірною і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року в частині визнання постанови про відкриття виконавчого провадження неправомірною скасувати, а справу в цій частині направити для продовження розгляду до того ж суду.

В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: