Номер провадження: 22-ц/813/1435/23
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката Бойко С.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Вознюка Матвія Пилиповича в інтересах ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про визнання протиправним рішення та розпорядження, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

18 жовтня 2018 року ОСОБА_8 та ОСОБА_4 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 04.11.1997 між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь» недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначеного, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири було порушено вимоги ч. 3 ст. 203 ЦК України, а саме не був отриманий дозвіл батьками позивачів: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від органу опіки та піклування на укладення договору купівлі-продажу за умови збереження житлової площі для дітей, тобто були порушені майнові права та інтереси малолітніх дітей. Після укладення договору купівлі-продажу батьки та брат позивачів ОСОБА_10 зникли. Позивачі знаходились у їх бабусі ОСОБА_11 в с. Привольне Баштанського району Миколаївської області. 13 жовтня 2004 року ОСОБА_11 рішенням виконкому Привільненської сільради була призначена опікуном ОСОБА_12 .. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 .. Як зазначено в позові, про укладення договору купівлі-продажу квартири від 04.11.1997 позивачам стало відомо після отримання матеріалів приватизації після звернення ОСОБА_2 до суду про визнання права власності на квартиру. Оскільки ні орган опіки та піклування, ні ОСОБА_11 в порушення Закону України «Про охорону дитинства», не захистили права позивачів як неповнолітніх дітей, на думку позивачів, укладення договору купівлі-продажу квартири 04.11.1997 батьками суперечило житловим правам та інтересам дітей, а тому вони змушені були звернутись до суду із вищевказаним позовом.

05 грудня 2018 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, у якому зазначив, що договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири АДРЕСА_1 ), укладений 04.11.1997 між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_9 , на Одеській Універсальній Біржі «Витязь», та був зареєстрований 04.01.1998 в ОМБТІ за №366 на сторінці №5 в книзі 250пр., про що є відмітка на звороті вказаного договору. Тобто, його батько ОСОБА_9 зареєстрував право власності у встановленому на той час порядку. Згідно витребуваних з Департаменту архівної справи та діловодства ОМР документів, Рішенням ради опіки та піклування Суворовської райадміністрації №600 від 21.10.1997 та Розпорядженням виконкому Суворовської райадміністрації ОМР №1123 від 04.11.1997 ОСОБА_6 було надано дозвіл на продаж частин квартири, належних неповнолітнім дітям ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Тому посилання ОСОБА_8 та ОСОБА_4 на не дотримання сторонами вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України є безпідставними, оскільки ОСОБА_6 , мати неповнолітніх дітей, мала всі права розпоряджатися майном, належним її неповнолітнім дітям. Крім того, відповідач ОСОБА_2 посилався на порушення позивачами строків позовної давності на звернення до суду із відповідними вимогами, оскільки позивачі давно вже є повнолітніми особами ( ОСОБА_13 з 05 грудня 2007 року, ОСОБА_4 з 07.09.2003 року), зареєстровані за новим місцем проживання, з позовом про відновлення своїх прав щодо нерухомого майна в межах строку позовної давності не зверталися, а тому втратили право на звернення з позовом про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.11.1997 недійсним. Також ОСОБА_2 вказував на виконання сторонами вищевказаного договору всіх суттєвих умов договору: покупець розрахувався з продавцями, прийняв квартиру у власність, зареєструвався за вищевказаною квартирою, постійно проживав у ній та виконував обов`язки власника нерухомого майна; продавці отримали кошти в розмірі 25 500 грн до його підписання (згідно п. 6 договору), та звільнили квартиру. Будь-яких спорів з приводу договору №97-850 між продавцями та покупцем з моменту його укладення 04.11.1997 не виникало. Так як працівники біржі запевнили сторони договору, що нема необхідності в його нотаріальному посвідченні, про що зазначено і в тексті договору, тому договір і не посвідчено нотаріусом. Тільки після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_9 , коли ОСОБА_2 подав заяву до приватного нотаріуса Русских С.Б. про прийняття спадщини, то стало відомо про необхідність звернення до суду із вимогами про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , дійсним. В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із відповідним позовом, після відкриття провадження у справі за його позовом про визнання дійсним біржового договору позивачі ОСОБА_8 та ОСОБА_4 стали заперечувати проти задоволення позову, у зв`язку з чим звернулись до суду зі своїм позовом.

Так, 14 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна №97-850, укладеного 04.11.1997, а саме квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованого на Одеської універсальній біржі «Вітязь» у відповідному журналі реєстрації договорів по об`єктам нерухомості, дійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що покупець - ОСОБА_9 та продавці - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виконали всі істотні умови договору: ОСОБА_9 розрахувався з продавцями, прийняв квартиру у власність та вселився зі своєю сім`єю у житло; в подальшому сплачував комунальні послуги, виконував усі права та обов`язки власника, а відповідачі отримали кошти та звільнили квартиру. Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_9 помер, після його смерті відкрилась спадщина, тому позивач ОСОБА_2 , як син померлого, звернувся до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, до якої входить і вищезазначена квартира. Однак нотаріусом було рекомендовано звернутись до суду про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на біржі, але не посвідченого нотаріально, дійсним, в зв`язку з чим він змушений звернутись до суду.

06 квітня 2018 ОСОБА_13 подала до суду заперечення на позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, посилаючись на зникнення батьків та брата ОСОБА_14 зразу ж після укладення правочину, відсутність доказів щодо передачі коштів ОСОБА_9 , відсутність доказів про надання органом опіки та піклування дозволи батькам на продаж належної неповнолітнім дітям на час укладення правочину частки нерухомого майна, також посилалась на те, що покійний ОСОБА_9 усвідомлював, що даний договір не є дійсним та не звертався до суду з відповідним позовом. Крім того, лист нотаріуса Русских С.Б. №354/02-14 не є підставою для звернення до суду з позовом, повинна була бути постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Вказані позови ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року об`єднані в одне провадження.

Позивач ОСОБА_3 31.05.2019 звернулася до суду із зміненою заявою, визначивши співвідповідачем Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради та доповнила вимогою про визнання протиправним рішення ради опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради №600 від 21.10.1997 та розпорядження голови Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 04.11.1997 за №1123р., оскільки рада опіки не з`ясувала, чи мало місце забезпечення дітей житловою площею, чим грубо порушила вимоги Закону України «Про охорону дитинства», «Про опіку та піклування», ч. 6 ст. 203 ЦК України, та позбавила дітей житлової площі. Більше в цій заяві обґрунтування позову не змінились та не доповнились новими обставинами та доказами.

Ухвалою суду від 31.10.2019 позовну заяву в частині вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, залишено без розгляду.

02 лютого 2021 року на адресу суду адвокат ОСОБА_3 ОСОБА_15 надав пояснення, в яких він вказував на те, що рішення ради опіки та піклування підписане головою та секретарем Ради опіки та піклування, не посвідчені печаткою та не вказано прізвища посадових осіб, не проведена реєстрація вказаного рішення, а тому матеріали з державного архіву не можуть бути доказом згоди неповнолітніх дітей на продаж їх часток майна. Щодо позову ОСОБА_2 вважав його таким, що не підлягає задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_9 був членом Одеської Універсальної біржі, що мали місце публічні торги, на яких він придбав на біржі квартиру АДРЕСА_1 , при цьому договір укладений в порушення Закону України «Про охорону дитинства» (ч. 3 ст. 17, ч. 2 ст. 18), оскільки при укладенні договору не були враховані інтереси малолітніх дітей, яких позбавили житлової площі.

Представник позивача та представник відповідача звернулися до суду із заявами про розгляд справи в їх відсутності.

Раніше в судовому засіданні ОСОБА_3 та її адвокат Вознюк М.П. підтримали змінений позов в редакції від 22.05.2019 з правових підстав, викладених в ньому та просили його задовольнити.

Адвокат ОСОБА_2 Бойко С.В. та відповідач просили відмовити в задоволенні позову ОСОБА_8 та задовольнити позов ОСОБА_2 .. Третя особа ОСОБА_1 підтримала позов ОСОБА_2 та заперечувала проти позову ОСОБА_8 .. Крім того, відповідач ОСОБА_2 вказував на пропущений строк позовної давності та просив його застосувати.

Представник Суворовської районної адміністрації ОМР, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилися, викликалися належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України.

В матеріалах справи міститься пояснення представника Суворовської районної адміністрації ОМР, за змістом якого зазначено, що рада опіки та піклування своїм рішенням №600 від 21.10.1997 надала дозвіл на вчинення правочину, тому 04.11.1997 видано адміністрацією розпорядження №1123 про надання дозволу на продаж часток квартири, які належать неповнолітнім для вчинення угоди. Розпорядження прийнято з додержанням вимог діючого на той час закону не порушуючи прав дітей. Розгляд справи просив проводити у відсутності представника.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна: квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка має загальну площу 67,6 кв.м корисну площу 63,8 кв.м, складається із 3-х кімнат житловою площею 39,2 кв.м, а також: кухні, ванної кімнати, туалету, коридору, вбудованої шафи №97/850, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_9 , який 04.11.1997 зареєстровано на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь».

В апеляційній скарзі адвокат Вознюк М.П. в інтересах ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_8 у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 судові повістки про виклик до апеляційного суду неодноразово направлялись на усі відомі суду адреси місця їх проживання, однак вся надіслана судом поштова кореспонденція повернулась не вручена, із довідкою поштового відділення про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.

У справі «Гарячий проти України» (заява №43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, апеляційного суду.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року по справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не надали відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, апеляційний суд виконав обов`язок щодо повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи.

Крім того, ОСОБА_3 , як ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язана цікавитись відомим їй провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката Бойко С.В., які заперечували в задоволенні апеляційної скарги та просили її залишити без задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно пункту 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що спірні правовідносини регулюються нормами права чинними на час їх виникнення (2003 рік), а саме ЦК Української РСР редакції 1963 року, Закону Української РСР «Про власність».

На час укладення спірного договору чинним був Закон України «Про товарну біржу».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про товарну біржу» товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій, за ст. 15 цього Закону не підлягали нотаріальному посвідченню угоди щодо купівлі-продажу, поставки та обміну товарів, допущених до обігу на товарній біржі, учасниками якої є члени біржі, якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня, угода вважалася укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням ради опіки та піклування Суворовської районної адміністрації при виконавчому комітеті Одеської міської ради народних депутатів №600 від 21.10.1997, вислухавши заяву ОСОБА_16 про надання дозволу на продаж часток квартири, які належать її неповнолітнім дітям, на підставі наданих відомостей про те, що ОСОБА_6 разом з дітьми переїжджає на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , вирішено дозволити продаж часток квартири, які належать її неповнолітнім дітям та надати клопотання голові адміністрації про затвердження рішення про продаж часток квартири, які належать на правах приватної власності неповнолітнім ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 45).

Розпорядженням виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради народних депутатів №1123р від 04.11.1997 дозволено ОСОБА_6 продаж часток квартири, які належать на правах приватної власності неповнолітнім ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 45).

04 листопада 1997 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_9 було укладено договір №97/850 купівлі-продажу нерухомого майна, який зареєстровано на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь».

Згідно цього договору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 продали, а ОСОБА_9 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка має загальну площу 67,6 кв.м, корисну площу 63,8 кв.м, складається з 3-х кімнат житловою площею 39,2 кв.м, а також: кухні, ванної кімнати, туалету, коридору, вбудованої шафи.

Відповідно до вимог, встановленими ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», договір зареєстрували на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь» в журналі реєстрації договорів по об`єктам нерухомості, реєстраційний номер №97/850/К, але нотаріально його не посвідчили (т. 1 а.с. 18, 41-44, 83-84).

На підставі спірного договору за ОСОБА_9 з 04 січня 1998 року було зареєстровано право власності на придбаний об`єкт нерухомості в ОМБТІ за №366 на сторінці №5 в книзі 250пр., про що є відмітка на звороті вказаного договору (т. 1 а.с. 84-зворот).

Свої зобов`язання за правочином сторони виконали у повному обсязі: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 передали у власність ОСОБА_9 вказану квартиру, а ОСОБА_9 сплатив за це її вартість. Дані обставини підтверджуються тим, що право власності на даний об`єкт нерухомості зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» на ім`я ОСОБА_9 ..

Яких-небудь суперечок між сторонами договору судом не встановлено, протизаконних умов угода не містить та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Підстави для задоволення позову про визнання протиправним рішення Суворовської районної адміністрації при виконавчому комітеті Одеської міської ради народних депутатів №600 від 21.10.1997 та розпорядження виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради народних депутатів №1123р від 04.11.1997 про надання дозволу ОСОБА_6 на продаж часток квартири, які належать на правах приватної власності неповнолітнім ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 відсутні, оскільки позивачем не надано жодного доказу, що правочин купівлі-продажу квартири суперечив правам та інтересам неповнолітніх дітей, оскільки в рішенні чітко зазначено, що підставою надання дозволу на продаж часток нерухомого майна, які належать неповнолітнім дітям було повідомлення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про намір купити будинок за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 46, 46, т. 2 а.с. 42-43).

В апеляційній скарзі адвокатом Вознюком М.П. в інтересах ОСОБА_8 не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Позивач ОСОБА_8 не довела та не надала суду документальних доказів, в чому саме полягає порушення укладення спірного правочину її батьками, порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити в їх задоволенні в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

У випадку недоведеності позову суд відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Судом встановлено, що право ОСОБА_8 порушено не було. Тому, посилання суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності, як підставу відмови в задоволенні позову, необхідно виключити з мотивувальної частини рішення.

Однак, під час перегляду судового рішення, судова колегія зазначає, що відповідно до статті 49 Закону України «Про власність» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК Української РСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно статі 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

У період укладення спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР 1963 року договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості, і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР 1963 року), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Отже, положення статті 227 ЦК Української РСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржевою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто закон спеціальний переважає закон загальний.

Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

Згідно статі 47 ЦК Української РСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Правило частини другої статті 47 ЦК Української РСР 1963 року про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

У постановах Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі №205/8493/16-ц (провадження №61-40951св18), від 01 квітня 2020 року у справі №754/1466/15-ц (провадження №61-11804св18), від 21 липня 2021 року у справі №640/3509/19 (провадження №61-10287св20), від 17 листопада 2021 року у справі №754/1466/15-ц (провадження №61-10683св20) містяться висновки, що статті 224, 227 ЦК Української РСР 1963 року передбачали, що договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 28 липня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року №13 та від 25 травня 1998 року №15) роз`яснив, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом.

Відповідно до пункту 4 цієї постанови з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржевих торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Таким чином, угоди щодо придбання на біржевих торгах об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в нотаріальній формі.

Враховуючи викладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею, необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна.

Для договорів купівлі-продажу, міни жилого будинку (статті 227, 242 ЦК Української РСР 1963 року) у разі, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, було установлено обов`язкову нотаріальну форму. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна №97-850, укладеного 04.11.1997, а саме квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованого на Одеської універсальній біржі «Вітязь» у відповідному журналі реєстрації договорів по об`єктам нерухомості, дійсним, оскільки не був нотаріально посвідчений відповідно до вимог статті 227 ЦК Української РСР 1963 року.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу та на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення та ухвалює нове про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Вознюка Матвія Пилиповича в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про визнання протиправним рішення та розпорядження, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на позовну давність.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у їх задоволенні.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 02 листопада 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік