КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/8292/22 Головуючий у І інстанції Фролова І.В.
Провадження №22-ц/824/8375/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Слободянюка Валентина Валентиновичана рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору неукладеним,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду м. з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання неукладеним кредитного договору №2203/06/КИ-370 від 14.11.2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що 14.11.2007 року, між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , укладений кредитний договір №2203/07/КИ-370 на суму 20 000 000 грн. строком до 11.11.2022 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №2203/07/КИ-370 від 14.11.2007 року між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договори поруки №1,2 від 14.11.2007 року, відповідно до п. 1.1 яких, поручителі зобов`язалися перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором №2203/07/КИ-370 від 14.11.2007 року.

Разом з тим, на підставі внесених змін Договором №1 про внесення змін до кредитного договору №2203/07/КИ-370 від 14.11.2007 року, було укладено додаткову угоду №1 лише з ОСОБА_2 . Відсутність додаткової угоди з поручитителем - ОСОБА_3 є підставою для виокремлення зобов`язань за договором поруки №1 від 14.11.2007 року, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідно до ст. 559 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 листопада 2012 року №22-ц/0190/7415/2012 постановлено стягнути з ОСОБА_1 (Позичальника) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (Поручителів) солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 2203/06/КИ-370 від 14.11.2007 року в розмірі 68 379 784,12 грн. (шістдесят вісім мільйонів триста сімдесят дев`ять тисяч сімсот вісімдесят чотири гривні дванадцять копійок). Представник позивача зауважує, що резолютивною частиною рішення Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 листопада 2012 року №22-ц/0190/7415/2012 стягнено заборгованість за неіснуючим кредитним договором № 2203/06/КИ-370 від 14.11.2007 року.

Вказує, що кредитний договір немає не тільки підписів сторін, а й навіть немає усної форми та підтвердження про реальне настання наслідків за договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся його представник -адвокат Слободянюк В.В., якийпросить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

За своїм змістом апеляційна скарга є тотожною тексту позовної заяви про визнання кредитного договору неукладеним.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 360 ЦПК України).

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Слободянюк В.В. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Відповідач свого представника для участі у судовому засіданні не направив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 листопада 2007 року, між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , укладений кредитний договір №2203/07/КИ-370 на суму 20 000 000 грн. строком до 11.11.2022 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №2203/07/КИ-370 від 14.11.2007 року між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договори поруки №1,2 від 14.11.2007 року, відповідно до п. 1.1 яких, поручителі зобов`язалися перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором №2203/07/КИ-370 від 14.11.2007 року.

Рішенням Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 листопада 2012 року №22-ц/0190/7415/2012 постановлено, стягнути з ОСОБА_1 (Позичальника) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (Поручителів) солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 2203/06/КИ-370 від 14.11.2007 року в розмірі 68379784,12 грн. (шістдесят вісім мільйонів триста сімдесят дев`ять тисяч сімсот вісімдесят чотири гривні дванадцять копійок).

Відповідно до вищевказаного рішення суду вбачається наступне: «Судом встановлено, що 14.11.2007 року, між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №2203/06/КИ-370 на суму 20000000 грн. строком до 11.11.2022 року. За договором встановлено плату у розмірі 17% річних за користування кредитними коштами.»

Згідно ч.ч. 4-5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21.01.2020 року в справі №911/3883/16 преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавши сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується.

Звертаючись до суду з позовом про визнання неукладеним кредитного договору № 2203/06/КИ-370 від 14.11.2007 року між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , позивач як на обґрунтування вимог посилався на те, що рішенням Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 листопада 2012 року №22-ц/0190/7415/2012 з відповідача стягнуто заборгованість за неукладеним договором.

При цьому, позивач не заперечував, що 14.11.2007 року між ним та ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» був укладений кредитний договір № 2203/07/КИ-370 на суму 20 000 000 грн строком до 11.11.2022 року.

Отримання кредитних коштів за вказаним кредитним договором позивач також не заперечував.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і по захист яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) Велика Палата Верховного Суду також зробила правовий висновок, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Зі змісту рішення Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 листопада 2012 року №22-ц/0190/7415/2012 вбачаєтються наступні встановлені судом обставини:

«14.11.2007 року між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 2203/06/КИ-370 на суму 20000000 грн. строком до 11.11.2022 року. За договором встановлено плату у розмірі 17% річних за користування кредитними коштами.

Згідно з п. 3.2 кредитного договору позичальник зобов`язується щомісячно, в строк з 26 по останнє число (включно) кожного місяця, починаючи з квітня 2009 року проводити погашення заборгованості по виданих кредитних ресурсах в розмірі 122699,39 грн. згідно з графіком зниження розміру заборгованості.

П. 4.3 кредитного договору зазначено, що позичальник сплачує відсотки за користування кредитними ресурсами щомісячно в строк до 26 по останнє число місяця кожного місяця, згідно з графіком зниження розміру заборгованості. В зазначений термін сплачуються відсотки, нараховані за період користування кредитними ресурсами з 26 числа попереднього місяця по 25 числа поточного місяця. Проценти сплачуються шляхом зарахування відповідної суми на рахунок процентів.

Відповідно до п. 6.1 кредитного договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів і/або сплати відсотків, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується у разі порушення позичальником термінів платежів, передбачених п.п. 3.2, 3.4, 4.3, 4.4, 4.6 цього договору, а також будь-яких інших термінів платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов`язання сплатити відсотки за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

Договором від 08.09.2008 року про внесення змін № 1 у кредитний договір № 2203/07/КИ-370 від 14.11.2007 року, внесені зміни, згідно з якими змінена процентна ставка на 18,5% річних та термін погашення заборгованості.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, станом на 17.01.2011 року за ним виникла заборгованість в сумі 68389921,11 грн., яка складається з: 20000000 грн. основного боргу, 8235312,30 грн. процентів за користування кредитом та 40154608,81 грн. пені.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 14.11.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладені договори поруки № 1, № 2 від 14.11.2007 року, відповідно до п. 1.1 яких, поручителі зобов`язалися перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 2203/07/КИ-370 від 14.11.2007 року.»

Як вбачається з абзацу 4 резолютивної частини рішення Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 листопада 2012 року, судом стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 2203/06/КИ-370 від 14.11.2007 року в розмірі 68379784,12 грн.

Аналізуючи зміст вказаного судового рішення, колегія суддів доходить висновку про те, що судом встановлено обставини щодо укладення 14.11.2007 року між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 одного кредитного договору на суму 20 000 000,00 грн, виконання якого було забезпечене договорами поруки, укладеними з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Судом також було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання виконував неналежним чином, допускаючи прострочення внесення щомісячних платежів та сплати відсотків, у зв`язку з чим за ним виникла заборгованість, яка на 09.06.2009 року склала 24 396 512,95 грн, з яких 20 000 000 грн кредитної заборгованості, 2 284901,28 грн процентів за користування кредитом та 2 111 611,67 грн пені.

З огляду на вказане, судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено факт виконання кредитного договору, який був предметом дослідження в ході судового розгляду, як банком, так і часткового виконання його відповідачем, що виключає можливість визнання такого договору неукладеним.

Позивачем також не доведено, що предметом розгляду у справі 22-ц/0190/7415/2012 були якісь інші правовідносини, ніж ті, які виникли на підставі укладеного між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 кредитного договору на суму 20 000 000,00 грн.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Колегія суддів апеляційного суду також погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що в даних правовідносинах позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц, такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняттям та використанням іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав).

Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц зроблено висновок про те, що такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання самостійного позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Отже, висновки суду першої інстанції узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, зокрема, викладеними у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 12 травня 2020 року у справі № 761/44056/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, про те, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Вважаючи Кредитний договір №2203/06/КИ-370 від 14.11.2007 року між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» неукладеним, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості захищати своє порушене право у 2012 році безпосередньо в рамках розгляду цивільної справи № 22-ц/0190/7415/2012.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ "Гірвісаарі проти Фінляндії", п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли в застосуванні норм матеріального та процесуального законодавства до спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, про що зазначено у мотивувальній частині цієї постанови.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Слободянюка Валентина Валентиновича - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.А.