Номер провадження: 22-ц/813/3537/23
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Гуденка Д.О.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 , відповідач Юридичний департамент Одеської міської ради, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада, Виконавчий комітет Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2

на рішення Суворовського районного суду м.Одеса від 22 липня 2022 року, ухваленого Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Малиновського О.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 до Юридичного департаменту Одеської міської ради, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада, Виконавчий комітет Одеської міської ради про усунення перешкод у розпорядженні власністю шляхом припинення обтяжень,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що вона є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , право приватної власності на яке виникло у неї у 2020 році на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року внаслідок виділу в окремий об`єкт нерухомості належних їй 1/4 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 . Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 04 лютого 2020 року новоствореному домоволодінню присвоєно адресу: АДРЕСА_1 , а 05 березня 2020 року державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради прийнято рішення про державну реєстрацію її права власності на зазначене майно (з відкриттям розділу) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

До цього, з часу прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 у 1988 році і до державної реєстрації права власності як на окремий об`єкт нерухомого майна у 2020 році, частина домоволодіння належала позивачці на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-1914, виданого Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою 25 травня 1988 року.

Згодом позивач не змогла розпорядитися належним їй домоволодінням, так як під час проведення реєстрації права власності на новостворене домоволодіння державним реєстратором в реєстрі були перенесені відомості про заборону відчуження об`єкту нерухомості, зокрема по будинку АДРЕСА_3 , зареєстрованих на підставі рішення Одеської міської ради № 161-ХХІІІ від 29 червня 2021 року та листа виконавчого комітету Одеської міської ради № 683Р від 14 липня 1997 року.

26 листопада 2021 року позивачка отримала новий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 листопада 2021 року із виправленими відомостями, відповідно до яких належні їй домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 створене в результаті виділу з домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , однак запис про обтяження припинено не було.

Посилаючись на те, що домоволодіння АДРЕСА_3 створено в результаті виділу зі складу домоволодіння, яке починаючи з 1988 року має іншу незмінну адресу: АДРЕСА_2 , частина якого належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-1914, виданим Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою 25 травня 1988 року, а зареєстроване обтяження є перешкодою у розпорядженні належним їй майном, позивачка, просила суд усунути їй перешкоди у розпорядженні домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 шляхом припинення обтяжень цього об`єкту нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: заборони на нерухоме майно на підставі рішення Одеської міської ради №161-ХХІІІ від 29 червня 2001 року та заборони на нерухоме майно на підставі листа виконавчого комітету Одеської міської ради № 683Р від 14 липня 1997 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач Юридичний департамент Одеської міської ради просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вказавши, що державний реєстратор приймаючи рішення про державну реєстрацію, одночасно з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, здійснив перенесення відомостей про обтяження речових прав на нерухоме майно до відповідного відкритого розділу з дотриманням вимог чинного законодавства. Вважає, що Департамент є неналежним відповідачем по справі, оскільки фактично відсутній спір між позивачем та Департаментом, дії якого позивачка не оскаржує і яким здійснюються функції державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що в свою чергу згідно вимог закону є підтвердженням фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповдіних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Департаментом як суб`єктом державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень самостійно рішення про накладення обтяжень не приймаються, а лише фіксуються в Державному реєстрі прав прийняті рішення стосовно накладення обтяжень іншими суб`єктами влади, які наділені відповідними повноваженнями. Також зазначає, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки належним способом захисту порушеного права є вимога про зняття заборони щодо відчуженого майна.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 липня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 до Юридичного департаменту Одеської міської ради, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада, Виконавчий комітет Одеської міської ради про усунення перешкод у розпорядженні власністю шляхом припинення обтяжень відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 вважає оскаржуване рішення суду постановленим з порушенням норм процесуального і матеріального права, просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 липня 2022 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції зробив помилкові висновки про те, що позов заявлено до неналежного відповідача і, як наслідок, необгрунтовано відмовив у задоволенні позову з цих підстав, оскільки саме Юридичний департамент Одеської міської ради є належним відповідачем по справі і яким створено перешкоди у розпорядженні домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , державним реєстратором якого всупереч частини 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», абзацу першого, другого пункту 20 «Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», проводячи державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на зазначене домоволодіння, спочатку внесла у розділ Державного реєстру прав, відкритий на домоволодіння позивачки, недостовірну адресу об`єкта з якого це майно було виділене, а потім перенесла з Єдиного реєстру заборон у розділ Державного реєстру прав, відкритий на майно позивачки, два обтяження, які до домоволодіння ОСОБА_1 не мають ніякого відношення.

Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Так, вважає, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 р. (Закон № 475/97-ВР), ст. 41 Конституції України, ст. 15,16, 319, 391 ЦК України, а також помилково послався в оспорюваному рішенні на правові висновки Верховного Суду, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), оскільки правовідносини в даній цивільній справі не можна вважати подібними правовідносинам у справі № 823/2042/16 та застосовувати до них одинакове правове регулювання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Одеської міської ради скаргу не визнав, рішення суду як законне та обґрунтоване просила залишити без змін, пославшись в обґрунтування своїх доводів на висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у постанові від 22 жовтня 2019 року під час розгляду справи № 923/876/16 щодо оцінювання ефективності позовної вимоги виходячи із обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

В судовому засіданні сторона позивача підтримала доводи своєї апеляційної скарги.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні (частина перша і друга статті 4 чинного ЦПК України).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Тобто, державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав (п.9 ч. 1ст.2 Закону).

Частиною першою статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек.

Згідно пункту 40 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ № 1141 від 26.10.2011 р. відомості невід`ємної архівної складової частини Державного реєстру прав використовуються державним реєстратором під час проведення державної реєстрації прав для встановлення наявності (відсутності) записів про державну реєстрацію прав, їх обтяжень, у тому числі з метою їх перенесення до Державного реєстру прав та погашення у випадках, передбачених цим Порядком.

Абзацами першим, другим пункту 20 Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 р. передбачено, що у разі проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки із земельної ділянки, закінченого будівництвом об`єкт або об`єднання земельних ділянок чи закінчених будівництвом об`єктів, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням відповідного реєстраційного номеру.

За наявності зареєстрованих речових прав, похідних від права власності, або обтяжень речових прав у спеціальному розділі Державного реєстру прав та/або в його невід`ємній архівній складовій частині на відповідну земельну ділянку, закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва державний реєстратор одночасно з відкриттям розділу у Державному реєстрі прав переносить такі відомості про речові права на таке майно та їх обтяжень, про суб`єктів зазначених прав до відповідного розділу.

Судом встановлено, що 28 лютого 2020 року державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради на підставі проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_3 . Підстава для проведення державної реєстрації: висновок будівельно-технічного експертного дослідження від 24 вересня 2018 року; рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року (справа № 523/16635/18); розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про присвоєння адреси об`єкту нерухомості майна, утвореному в результаті виділу частки із домоволодіння № 63р від 04 лютого 2020 року (а.с. 8-11).

З матеріалів справи убачається, що вказаний вище об`єкт нерухомості був створений внаслідок виділу частини домоволодіння в окремий житловий будинок з домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14).

З представленої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 17 листопада 2021 року убачається дві архівних записів про встановлену заборону по житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , записи по яким були проведені:

Першою одеською державною нотаріальною конторою 06 листопада 2008 року на підставі листа виконавчого комітету Одеської міської ради № 683 від 14 липня 1997 року (реєстраційний номер обтяження 8157129);

Першою одеською державною нотаріальною конторою 06 листопада 2008 року на підставі рішення Одеської міської ради № 161-ХХІІІ від 29 червня 2001 року (реєстраційний номер обтяження 8162005).

Вказані записи були перенесені державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 05 березня 2020 року.

Отже, спірні правовідносини виникли з приводу наявних обтяжень належного позивачці нерухомого майна, які вона просить усунути шляхом припинення таких у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позиваючись до Юридичного департаменту Одеської міської ради.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що вказаний позов заявлений ОСОБА_1 до неналежного відповідача, оскільки видавником рішень, які обмежують права ОСОБА_1 на належне їй нерухоме майно, є Одеська міська рада та виконавчий комітет Одеської міської ради, яких не залучено до участі у справі, а на Юридичний департамент Одеської міської ради покладено лише функції державної реєстрації прав та обтяжень на нерухоме майно.

Колегія суддів погоджує вказаний висновок суду, а помилкові доводи апеляційної скарги цих правильних висновків суду не спростовують.

Так, судом вірно встановлено, що державний реєстратор Юридичного департаменту Одеської міської ради, приймаючи рішення про державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, належне на праві власності позивачці, зокрема на буд. АДРЕСА_3 , переніс відомості про обтяження речових прав на нерухоме майно до відкритого розділу.

Довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції зробив помилкові висновки про те, що позов заявлено до неналежного відповідача і, як наслідок, необгрунтовано відмовив у задоволенні позову з цих підстав, оскільки саме Юридичний департамент Одеської міської ради є належним відповідачем по справі і яким створено перешкоди у розпорядженні позивачці належним їй домоволодінням, є помилковими.

Судом з цього приводу вірно застосовано правові висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 та виснувано, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

В даному випадку це самостійні юридичні особи, в інтересах яких накладено обтяження, а не державний реєстратор, який лише вніс від імені держави такі обтяження до Реєстру Одеська міська рада () та виконавчий комітет Одеської міської ради ().

Оцінка намаганням позивачки довести порушення державним реєстратором порядку такого внесення обтяжень може мати місце лише під час розгляду справи з належними відповідачами, яких до участі у справі наразі не залучено.

Так само неспроможними є і посилання скарги на допущені судом порушення ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 р. (Закон № 475/97-ВР), ст. 41 Конституції України, ст. 15,16, 319, 391 ЦК України, оскільки спір щодо обтяжень має вирішуватися саме з особами, в чиїх інтересах таке мало місце.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін є ухвалення судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 22 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 03 листопада 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко