КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1024/2023
Справа № 755/2054/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 листопада 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Арапіної Н.Є. в м. Київ 15 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 10 вересня 2015 року, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_1 , витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартиру за вказаною адресою, скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на об`єкт нерухомості, а саме житлову квартиру АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24322427 від 10 вересня 2015 року, 16:04:05, покласти на відповідачів судові витрати.

Позов мотивував тим, що 11 лютого 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позивач отримав від ОСОБА_4 в борг 110000 грн. та зобов`язувався повернути борг 11 лютого 2017 року шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 2291,67 грн. Також 11 лютого 2013 року на забезпечення виконання договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, згідно п. 2.1 якого позивач передав в іпотеку ОСОБА_4 належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 4.3.3 договору іпотеки, іпотекодержатель має право у разі невиконання умов основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки, задовольнити за рахунок цього майна свої вимоги в повному обсязі. Згідно п. 6.2 договору іпотеки, сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на розсуд іпотекодержателя або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, або шляхом набуття іпотекодержателем права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому цим договором.

З 15 березня 2015 року ОСОБА_2 відповідно до положень договору щомісячно сплачував ОСОБА_4 обумовлену суму, отримання коштів позикодавцем підтверджується його особистим підписом у кожній графі. Останній платіж згідно вказаного документа було отримано позикодавцем 24 серпня 2015 року, залишок боргу складав 38958,23 грн., всього сплачено за договором позики 71041,77 грн.

04 вересня 2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 повідомлення про відступлення права вимоги 26 серпня 2015 року на користь ОСОБА_1 . Також первісним кредитором були відступлені та перейшли до ОСОБА_1 права іпотекодержателя за договором іпотеки. Водночас, 04 вересня 2015 року ОСОБА_2 отримав листом від нового кредитора повідомлення про наміри реалізувати предмет іпотеки, оскільки боржником не повертається сума позики.

10 вересня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у іпотечному договорі. При цьому ОСОБА_1 всупереч ст. 35, 38 Закону України «Про іпотеку» не надіслав позивачу письмову вимогу із зазначенням конкретної інформації щодо змісту та розміру порушених зобов`язань, не надав строку для усунення порушень, якщо такі мали місце, уклав договір купівлі-продажу предмету іпотеки до закінчення 30-денного строку з моменту отримання позивачем повідомлення щодо про намір реалізувати предмет іпотеки. Більше того, заборгованості за договором позики не існувало, оскільки позивач сплачував кошти частками відповідно до умов договору позики. Після відступлення права вимоги нових реквізитів для повернення позики йому не повідомили, що позбавило можливості позивача здійснювати оплату за договором, протягом вересня-жовтня 2015 року ОСОБА_1 всіляко ухилявся від отримання коштів за договором позики.

Крім того, нерухоме майно на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу перебувало у власності позивача та було незаконно передано ОСОБА_1 , який не набув права власності чи права продажу цього майна, ОСОБА_3 , який мав очевидні підстави вважати таку передачу незаконною. Крім того, на момент укладення договору купівлі-продажу не було здійснено оцінки спірного майна з метою визначення його вартості, і матеріали нотаріальної справи такої оцінки не містять, що є порушенням ст. 38 Закону «Про іпотеку».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2022 року позов частково задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартиру № 59 за вказаною адресою. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2022 року та відмовити в позові в зв`язку з наявністю судового рішення, яке набрало законної сили, в справі № 755/21646/15-ц між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначав, що судом першої інстанції розглянуто справу про витребування майна в порядку спрощеного судового провадження без виклику сторін, така справа не може вважатися малозначною в розумінні ч. 6 ст. 19 ЦПК України, таке порушення є безумовною підставою для скасування рішення відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 396 ЦПК України.

Вказував, що судом проігноровані вимоги відповідачів про закриття провадження в справі та не виконано вимоги ч. 3 ст. 255 ЦПК України. ОСОБА_2 вже оскаржував договір купівлі-продажу, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та звернувся вдруге до суду з тими же самими вимогами про той же предмет спору, покладаючи в обґрунтування позову ті ж вимоги. В справі № 755/21646/15-ц вже розглянуті вимоги ОСОБА_2 та надано їм оцінку, і позивачем ці вимоги не змінювались.

Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2019 року в справі № 9901/364/19, де зазначено, що при заміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов тотожність предмета позову зберігається. Суд першої інстанції взагалі не надав оцінку тому, що ОСОБА_2 вдруге звернувся з оскарженням того самого договору, у визнанні недійсним якого йому вже було відмовлено. Твердження суду про те, що договір купівлі-продажу не оскаржувався, спростовується наданим до матеріалів справи позовом ОСОБА_2 . Також висновки суду щодо неоскарження договору спростовується ухвалою по справі № 755/2054/21 про накладення арешту на нерухоме майно в якості забезпечення позову, в якій чітко зазначені позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, витребування майна тощо.

Наголошував, що судом проігноровано клопотання ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, так як Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16 зазначила, що початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України обчислюється з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу. Тобто судом проігноровано факт, що ОСОБА_2 звернувся з позовом про визнання недійсним договору від 10 вересня 2015 року в 2021 році, тобто через шість років після того, як він дізнався про наявність цього договору та порушення своїх прав. Позивачем жодним чином не обґрунтовано поважність пропуску позовної давності та не надано клопотання про поновлення строку позовної давності.

Щодо порушення норм матеріального права, зазначав, що суд посилається на норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», але при зверненні стягнення на майно позивача ОСОБА_1 не звертався до реєстратора, звернення стягнення відбулось відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі застереження в іпотечному договорі, передбаченого розділом 6 іпотечного договору, а тому висновки суду першої інстанції про порушення норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 61 постанови Кабінету Міністрів України про Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25 грудня 2015 року № 1127 є недоречними, оскільки не відповідають способу звернення стягнення на майно, застосованому ОСОБА_1 .

В подальшому відповідачем ОСОБА_1 19 грудня 2022 року, 03 квітня 2023 року, 04 квітня 2023 року надано додаткові пояснення до апеляційної скарги.

Від позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, направлений засобами поштового зв`язку 29 грудня 2022 року з пропуском строку, встановленого судом, до 19 грудня 2022 року, та заявлено клопотання про поновлення цього строку, обґрунтоване тим, що позивач та його представник не отримували копію апеляційної скарги та дізналися про відкриття апеляційного провадження з Єдиного державного реєстру судових рішень.

З матеріалів справи вбачається, що на а. с. 196 - 196 т. 1 знаходиться конверт, який направлявся Київським апеляційним судом на адресу ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), та який було повернуто до суду неврученим.

Відповідно до ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.

Враховуючи, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, апеляційний суд продовжує позивачу строк для подання відзиву та приймає наданий нею відзив.

Обґрунтовуючи відзив на апеляційну скаргу, повторно наводив обставини, зазначені в позові, на підставі чого підсумовував, що судом першої інстанції зроблено правильні висновки та ухвалено законне і обґрунтоване рішення.

В судове засідання 01 листопада 2023 року з`явився відповідач ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень на відомі суду адреси, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Згідно відмітки Укрпошти на поштовому конверті, направленому на адресу позивача ОСОБА_2 , адресат відсутній за вказаною адресою, а відтак відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою позивачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відтак, оскільки сторони належним чином обізнані про рух справи, в тому числі позивач, який скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, з урахуванням необхідності розгляду справи, провадження в якій відкрите 29 листопада 2022 року, в передбачений законом строк.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що 11 лютого 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1268, за умовами якого позичальник ОСОБА_2 позичив у позикодавця ОСОБА_4 110000 грн., що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 13767,20 доларів США, та зобов`язується повернути позикодавцю зазначений борг до 11 лютого 2017 року шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 2291,67 грн. Місцем виконання зобов`язання визначено м. Київ. Згідно п. 5 договору, якщо борг не буде повернуто позичальником до визначеного цим договором строку, позикодавець має право стягнути борг шляхом звернення стягнення на будь-яке майно позичальника. Згідно п. 6 договору, позикодавець набуває права стягнути борг у примусовому порядку в разі, якщо на день, визначений договором позики або додатковими угодами до нього, позичальник не поверне позикодавцю суму позики в повному обсязі, а також у разі припинення договору позики з будь-яких підстав (розірвання договору позики угодою сторін чи рішенням суду та ін.). Згідно п. 8 договору, зобов`язання за цим договором припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позикодавець, приймаючи від позичальника борг, повертає йому свій примірник цього договору та видає йому розписку, або робить відповідний напис на примірнику цього договору, що зберігається у позичальника (а. с. 9 - 10 т. 1).

11 лютого 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1269, за умовами якого, даним договором забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця по поверненню іпотекодержателю суми позики, сплаті іншої заборгованості, платежів і санкцій, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, включаючи як зобов`язання, передбачені договором позики, так і будь-якими додатковими угодами про внесення в нього змін (а. с. 11 - 15 т. 1).

Згідно параграфу 2.1 договору іпотеки, на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно параграфу 2.2 договору іпотеки, сторони оцінюють предмет іпотеки в 632700 грн. на день укладення цього договору. Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки, виданого суб`єктом оціночної діяльності від 08 лютого 2013 року, вартість квартири становить 632700 грн.

Згідно параграфу 6.1 договору іпотеки, даним застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя сторони цього договору визначають спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» та за своїми правовими наслідками дане застереження прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно параграфу 6.2 договору іпотеки сторони цього договору вирішили, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на розсуд іпотекодержателя або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, або шляхом набуття іпотекодержателем права від свого імені продавати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу, у порядку, встановленому цим договором.

Згідно параграфу 6.3 договору іпотеки сторони цього договору вирішили, що іпотекодержатель, у разі порушення іпотекодавцем зобов`язань за договором позики, задовольняє забезпечену іпотекою вимогу на свій розсуд або шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, або шляхом набуття права продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є дане застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за договором позики.

Згідно параграфу 6.3.1 договору іпотеки правовою підставою для укладення іпотекодержателем з будь-якою особою-покупцем договору купівлі-продажу предмету іпотеки від свого імені є дане застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає набуття іпотекодержателем права на укладення такого договору купівлі-продажу від свого імені та отримання задоволення зобов`язань за договором позики за рахунок проданого майна. Договір купівлі-продажу предмету іпотеки, укладений відповідно до цього розділу даного договору, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Згідно параграфу 6.4 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов договору позики, в тому числі у випадку одноразової чи неодноразових прострочок іпотекодавцем сплати та/або неповернення кредиту іпотекодержателю, порушення будь-яких інших умов договору позики, а також у випадку порушення іпотекодавцем умов цього договору, в т.ч. умов зберігання та/або експлуатації предмета іпотеки - незалежно від настання строку виконання зобов`язань за договором позики іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень, в якій зазначаються: стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк, попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Згідно параграфу 6.5 договору іпотеки вимога про усунення порушень може також містити вимогу про дострокове виконання іпотекодавцем основного зобов`язання за договором позики.

Згідно параграфу 6.6, 6.7 договору іпотеки вимога про усунення порушень надсилається поштою рекомендованим листом. Письмова вимога направляється за місцезнаходженням іпотекодавця, зазначеним у цьому договорі. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та чинного законодавства.

Згідно параграфу 6.8 договору іпотеки якщо порушення, викладені у письмовій вимозі про усунення порушень, не будуть усунені у строк, зазначений іпотекодержателем у згаданій письмовій вимозі, то вважатиметься, що на розсуд іпотекодержателя або іпотекодавець передав у власність іпотекодержателя предмет іпотеки, або іпотекодержатель набув право продажу предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі - покупцеві наступного календарного дня після закінчення строку, вказаного у письмовій вимозі про усунення порушень.

Згідно параграфу 6.8.1 договору іпотеки дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу іпотекодержателем від свого імені, на підставі цього договору без необхідності отримання будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Згідно параграфу 6.9 договору іпотеки іпотекодержатель набуває у власність або продає від свого імені предмет іпотеки за ціною, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

На а. с. 16 - 17 т. 1 наявна копія документа «Погашення боргу згідно договору позики від 11.02.2013», з зазначенням дат щомісячного повернення 2291,67 грн., розміру фактично сплаченої суми, підпису позикодавця про одержання коштів та залишку боргу. Останній запис датовано 24 серпня 2015 року.

На а. с. 21 - 24 т. 1 знаходяться копії договорів відступлення права вимоги за договором позики та про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладених 26 серпня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В.

На а. с. 18 т. 1 знаходиться копія повідомлення ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 про відступлення права вимоги від 26 серпня 2015 року, згідно якого 26 серпня 2015 року всі права вимоги до ОСОБА_2 за договором позики від 11 лютого 2013 року, нотаріально посвідченого та зареєстрованого за № 1268, були відступлені ОСОБА_1 (новий кредитор). На підставі вищевикладеного просив здійснювати виконання всіх зобов`язань за договором позики та договором іпотеки на користь нового кредитора. Вказано, що місцезнаходженням і поштовою адресою нового кредитора є АДРЕСА_4 .

На а. с. 19 т. 1 знаходиться копія повідомлення ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 про наміри реалізувати предмет іпотеки від 31 серпня 2015 року, в порядку, передбачено у ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в договорі іпотеки, з метою задоволення вимог за договором позики, оскільки боржником не виконуються умови договору позики та не повертаються суми позики.

19 листопада 2015 року представником ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 направлено лист, в якому повідомлено про відсутність права реалізації предмета іпотеки відповідно до укладеного договору позики від 11 лютого 2015 року, так як ОСОБА_2 не має заборгованості, виконує свої договірні зобов`язання добросовісно та в повному обсязі. Посилаючись на ухилення ОСОБА_1 від отримання коштів за розпискою та зазначати суму погашення боргу, фіксувати залишок боргу, запропоновано на вибір варіанти погашення платежів та запропоновано повідомити про обраний варіант в п`ятиденний строк з дня отримання даного листа (а. с. 29 т. 1).

10 вересня 2015 року ОСОБА_1 , який є іпотекодержателем за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. 11 лютого 2013 року за реєстровим № 1269, містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені, та у зв`язку з укладенням договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 26 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В., за р. №812, іпотекодавцем за яким є ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу квартири. За умовами даного договору продавець продає, а покупець купує у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 . Ціна продажу квартири складає 109172 грн., які продавець повністю отримав від покупця до підписання цього договору. Вартість квартири, визначена шляхом проведення незалежної експертної оцінки висновку про вартість об`єкта оцінки, виконаного 03 вересня 2015 року суб`єктом оціночної діяльності МПП «ЕКСПЕРТ», складає 109172 грн. (а. с. 25 - 28 т. 1).

Згідно п. 1.3 договору, право продажу квартири виникло у продавця в зв`язку з порушенням умов договору позики від 11 лютого 2013 року, укладеного ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. за реєстровим № 1268, в тому числі договору відступлення права вимоги за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. 26 серпня 2015 року за № 811, а також на підставі положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку», в тому числі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у розділі VІ Договору. Власник був належним чином повідомлений про намір іпотекодержателя реалізувати предмет іпотеки, що підтверджується його особистим підписом, який зроблено 31 липня 2015 року на повідомленні про намір реалізувати предмет іпотеки від 30 липня 2015 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15 червня 2020 року, 10 вересня 2015 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. прийнято рішення, індексний номер 24322427 від 10 вересня 2015 року 16:04:05, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, що укладається на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі (а. с. 30 т. 1).

На а. с. 57 - 61 т. 1 наявна копія позовної заяви ОСОБА_2 від 30 листопада 2015 року до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О.В., ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, повернення майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності на майно. В даному позові ОСОБА_2 просив визнати договір купівлі-продажу квартири від 10 вересня 2015 року, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_1 , недійсним, визнати недобросовісним набуття ОСОБА_3 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , повернути нерухоме майно - квартиру за вказаною адресою ОСОБА_2 , скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно.

На а. с. 62 - 65 т. 1 знаходиться копія рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року в справі № 755/21646/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О.В., ОСОБА_4 , яким позов з урахуванням уточнення позовних вимог задоволено, визнано набуття нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , недобросовісним, витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 належне ОСОБА_2 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , покладено на відповідачів судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року в справі № 755/21646/15-ц скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_2 відмовлено в позові (а. с. 66 - 71 т. 1). Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно вибуло від позивача з його волі, внаслідок порушення зобов`язань за договором позики від 11 лютого 2013 року, а підстави вважати, що відповідач є недобросовісним набувачем, відсутні.

Верховний Суд погодився з даними висновками, доповнивши їх тим, що позов про визнання набувача майна недобросовісним не є належним способом судового захисту, а є однією з обставин, яку має бути доведено за вимогою про витребування майна. Доводи касаційної скарги про недотримання 30-денного строку, передбаченого ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів відхилила з огляду на положення вказаної статті, у якій зазначено, що у разі невиконання цієї статті іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Встановлено, що договір купівлі-продажу від 10 вересня 2015 року ОСОБА_2 не оспорений, отже відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем. Оскільки ОСОБА_2 не спростовано презумпцію правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на спірне майно, воно вважається набутим правомірно.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог посилався на порушення ст. 35, 38 Закону України «Про іпотеку», п. 6.4, 6.8 договору іпотеки щодо незазначення у письмовій вимозі конкретної інформації щодо змісту та розміру порушених зобов`язань, ненадання строку для усунення порушень, укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки до закінчення 30-денного строку з моменту отримання позивачем повідомлення про намір реалізації предмета іпотеки, відсутність у момент укладення договору купівлі-продажу квартири у відповідача ОСОБА_1 права отримання предмета іпотеки у власність та права продажу предмету іпотеки, право власності на яке було зареєстроване за ОСОБА_2 , отже, на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу майно перебувало у власності позивача і було незаконно передано відповідачу ОСОБА_3 , який мав очевидні підстави вважати таку передачу незаконною; крім того, на момент укладення договору не була здійснена оцінка спірного майна і квартиру відчужено за явно заниженою ціною.

Частково задовольняючи позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 не дотримався процедури, встановленої законодавством щодо порядку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності за рахунок предмету іпотеки, і порушення вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» є самостійною та достатньою підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу, а інші твердження позивача не мають правового значення для вирішення даної справи.

Крім того, суд першої інстанції вважав обґрунтованою вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, встановивши, що належне позивачу майно вибуло з його володіння поза його волею та набуте відповідачем без відповідних на те правових підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, такий строк позивачем не пропущено.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з даними висновками, виходячи з наступного.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і в подальшому - в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки та укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 10 вересня 2015 року) зазначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Вирішуючи вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 10 вересня 2015 року, суд першої інстанції керувався також положеннями ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою врегульовано подання заяви та документів у сфері державної реєстрації прав, та п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, даним пунктом встановлено перелік документів, які подаються для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

При цьому судом першої інстанції залишено поза увагою, що вказані норми матеріального права не підлягали застосуванню, зважаючи на те, що звернення стягнення на спірний предмет іпотеки відповідачем ОСОБА_1 здійснено не в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», якою в порядку позасудового врегулювання регламентовано передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, правовою підставою для такої передачі є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

В даному випадку відповідачем було застосовано інший спосіб, встановлений ст. 38 Закону України «Про іпотеку», яким передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, що ним і було зроблено шляхом укладення оспорюваного договору від 10 вересня 2015 року.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на норми якого суд посилався, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 і набув чинності лише 01 січня 2016 року, а відтак зазначений Порядок не міг застосовуватися станом на час укладення договору від 10 вересня 2015 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначено, що «умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання».

Перевіряючи дотримання відповідачем ОСОБА_1 як новим іпотекодержателем вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та параграфів 6.4, 6.6 іпотечного договору про направлення іпотекодавцю вимоги про виконання порушеного зобов`язання, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 04 вересня 2015 року отримав вимогу, і до закінчення 30-денного терміну на погашення боргу від дня отримання вимоги, а саме 10 вересня 2015 року між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Також судом першої інстанції встановлено, що зазначення у п. 1.3 договору купівлі-продажу про належне повідомлення власника про намір іпотекодержателя реалізувати предмет іпотеки підтверджено його особистим підписом, який зроблено 31 липня 2015 року на повідомлення реалізувати предмет іпотеки від 30 липня 2015 року спростовується описом цінного листа про направлення повідомлення про наміри реалізувати предмет іпотеки 31 серпня 2015 року (а. с. 20 т. 1). Більше того, станом на 31 липня 2015 року не існувало укладених 26 серпня 2015 року договорів відступлення права вимоги за договором позики та договором іпотеки між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , про які вказано в повідомленні про реалізувати предмет іпотеки.

На підставі досліджених доказів суд першої інстанції дійшов висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_1 не дотримався процедури, встановленої законодавством щодо порядку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності за рахунок предмету іпотеки, і порушення вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» є самостійною та достатньою підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 10 вересня 2015 року і про необхідність задоволення позову в цій частині.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції розглянуто в порядку спрощеного судового провадження без виклику сторін справу про витребування майна, яка не може вважатися малозначною в розумінні ч. 6 ст. 19 ЦПК України, і таке порушення судом першої інстанції є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції з огляду на п. 7 ч. 3 ст. 396 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 - 6 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин.

12 березня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

14 квітня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Таким чином, категорія справи про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності з ціною позову 109172 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не належить до категорії справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

З огляду на ціну позову, категорію та складність справи, відсутність значного суспільного інтересу, обсяг і характер доказів у справі, суд першої інстанції правильно визначив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, а сам відповідач правом подання клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження до суду першої інстанції не скористався.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, дотримався вимог процесуального закону, а доводи відповідача в зазначеній частині скарги є безпідставними.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги щодо необхідності закриття провадження в справі відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України в зв`язку з наявністю рішення суду, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, у справі № 755/21646/15-ц, з огляду на те, що заявлена до ОСОБА_3 вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння є похідною від основної вимоги: у даній справі - від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, а в справі № 755/21646/15-ц - від вимоги про визнання набувача майна недобросовісним.

Та обставина, що при подачі позову в справі № 755/21646/15-ц ОСОБА_6 спочатку просив визнати договір недійсним, і такі ж вимоги заявлені ним у справі, що переглядається, в даному випадку правового значення не має, оскільки при вирішенні питання тотожності сторін, предмету та підстав позову оцінюються остаточні вимоги в разі їх уточнення, які розглядалися судом.

Разом із тим, 29 квітня 2021 року відповідачем ОСОБА_1 подано до суду заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 107 т. 1), у якій відповідач посилався на те, що про наявність оскаржуваного договору позивачу було відомо щонайменше починаючи з 30 листопада 2015 року, тобто з дати подачі першої позовної заяви по справі № 755/21646/15-ц, яким позивачу було відмовлено в повному обсязі, однак позивач, ігноруючи вимоги ст. 257 ЦК України, звертається повторно до суду з цією ж вимогою лише через п`ять років, після спливу позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що 13 листопада 2019 року постановою Верховного Суду рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року в справі № 755/21646/15-ц залишено без змін та вказано, що договір купівлі-продажу від 10 вересня 2015 року ОСОБА_2 не оспорений, отже відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем, а згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. ОСОБА_2 не спростовано презумпцію правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на спірне майно, право власності на спірне майно вважається набутим правомірно; 26 січня 2021 року позивач звернувся з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним; виходячи з наведеного, судом не встановлено пропуску строку звернення до суду, тому у задоволенні заяви про застосування наслідків пропуску строку звернення до суду слід відмовити.

Таким чином, суд першої інстанції вдався до аналізу висновків Верховного Суду від 13 листопада 2019 року по суті інших позовних вимог ОСОБА_2 , взагалі не надавши оцінки доводам ОСОБА_3 щодо часу, з якого ОСОБА_2 дізнався або повинен був дізнатися щодо порушення його прав укладенням відповідачами договору від 10 вересня 2015 року, тобто часу початку перебігу позовної давності, та відмовив у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності без належної мотивації.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 повідомив, що про існування оспорюваного договору він дізнався 23 листопада 2015 року (а. с. 2 т. 1 зворот), однак вважав, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки порушення його прав носить триваючий характер і відбувається з моменту виникнення оспорюваного правочину та незаконного позбавлення права власності до дати звернення з позовною заявою (а. с. 7 т. 1).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, на яку містяться посилання в апеляційній скарзі, також зазначено, що початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття майна з її власності у володіння іншої особи. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Отже, за загальним правилом цивільного законодавства, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Таким чином, оскільки позивачем визнано, що про існування договору купівлі-продажу належної йому квартири 10 вересня 2015 року він довідався 23 листопада 2015 року, а отже довідався про порушення свого права, з цього дня розпочався перебіг позовної давності, який закінчився 23 листопада 2018 року.

Статтею 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

Виходячи з аналізу наведених норм, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Отже, подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позову), не перериває перебігу позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19.

Апеляційний суд враховує, що в листопаді 2015 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом в справі № 755/21646/15-ц, в тому числі про визнання недійсним договору дарування від 10 вересня 2015 року, однак з урахуванням заяви про зміну позовних вимог такі позовні вимоги були вилучені з остаточної редакції позову і судами не вирішувались, остаточно уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просив визнати набуття майна недобросовісним, а відтак переривання перебігу позовної давності відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України не відбулось.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що станом на день звернення з позовом в січні 2021 року трирічний строк позовної давності закінчився, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в позові. При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що із заявою про поновлення строку як пропущеного із поважних причин для звернення до суду із даним позовом позивач не звертався.

Виходячи з вищевикладеного, судом першої інстанції зроблено передчасні та помилкові висновки про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності і як наслідок, безпідставно задоволено позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10 вересня 2015 року та про витребування майна, оскільки при зверненні до суду позивачем ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про відмову в позові в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

За подання апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 4361,58 грн., відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2022 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 4361,58 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.