ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8141/23 Справа № 201/1515/22 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.

суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про витребування майна та виселення, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2023року, головуючий у суді першої інстанції Демидова С.О.,

В С Т А Н О В И В:

09 лютого 2022року Дніпровська міська рада подала позов в якому виклала вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про витребування на користь територіальної громади квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,6м2 і виселення відповідачів з цієї квартири, без надання іншого жилого приміщення.

Існування таких вимог Дніпровська міська рада пов`язувала із тим, що власником квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_3 та її покійна матір ОСОБА_7 на підставі Обмінного ордеру №03453 від 22 жовтня 1987року.

Та ОСОБА_4 , якому право власності на цю квартиру не належало, за фактичної відсутності договору купівлі-продажу квартири від 26 липня 2006року, розпорядився нею, продав за договором купівлі-продажу від 11 червня 2021року ОСОБА_5 , який в свою чергу продав квартиру ОСОБА_1 на підставі іншого договору купівлі-продажу від 20 липня 2021року не маючи на те жодних правових підстав, та оскільки на час укладення цих договорів купівлі-продажу продавцям фактично не належало право власності,- вони не мали права спірну квартиру відчужувати,- то право власності зареєстроване за ОСОБА_1 без належних правових підстав.

Правові підстави для витребування квартири АДРЕСА_1 , позивач вбачав у тім, що ця квартира вибула із володіння власника за відсутності волевиявлення, фактично була відчужена особою, яка не мала права її відчужувати та відповідачі заволоділи нею без відповідної правової підстави, що має своїм правовим наслідком їх виселення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2023року позов задоволено частково. Суд витребував з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради () квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,6м2, житловою площею 28,6м2, (реєстраційний номер об`єкта нерухома майна 101). В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира у власність громадянам шляхом приватизації не передавалася та Договір купівлі-продажу квартири, однією із сторін якого є ОСОБА_4 не укладався.

Та суд вважав, що подальші договори купівлі-продажу а саме: договір купівлі-продажу від 11 червня 2021, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та договір купівлі-продажу від 20 липня 2021, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не мали достатніх правових підстав для їх укладення, тому спірна квартира вибула із власності Дніпровської міської ради незаконно поза її волею.

Згідно висновків суду, встановлені обставини свідчать про відсутність у ОСОБА_1 права на спірне майно.

Водночас суд вважав, що позивач звертаючись до суду з позовом про виселення не довів своїх вимог і не надав належних доказів для задоволення позову в цій частині.

З рішенням суду не погодилися відповідачі, представник яких адвокат Вовчук Олег Юліанович в апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішення та відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що безпідставно судом першої інстанції не з`ясовано і не взято до уваги того, що позивач в жодний належний спосіб не підтвердив свого права власності на спірне нерухоме майно та натомість суд не дав оцінки обставинам щодо фактичного реєстраційного підтвердження володіння цим майном з боку відповідачів, презумція права яких на це майно не спростована.

Та наявність підстав для відмови в позові відповідачі пов`язували із тим, що Дніпровською міською радою не підтверджені належними доказами обставини з приводу того, що не укладався договір купівлі-продажу від 26 липня 2006року і не відбулась реєстрація цього права за ОСОБА_4 . Та сама собою дата укладення цього правочину в 2006році вказує на пропуск позивачем строків позовної давності, котрий звернувся до суду в 2022році.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, представник Дніпровської міської ради, заперечувала проти апеляційної скарги. Стверджувала про те, що право власності на спірну квартиру належить територіальній громаді міста Дніпро, та саме Дніпровській міській раді належить право звернутися до суду за захистом інтересів громади. Та початок перебігу строків позовної давності за цим позовом позивач пов`язувала з моментом реєстрація права на цю квартиру за іншою особою, з якого Дніпровська міська рада дізналася про порушення прав громади. Також представник ради заявляла що обставини якими відповідачі обґрунтовували свої апеляційні вимоги щодо неповного з`ясування судом обставин справи з приводу права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на спірне майно - не спростовують висновків суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_3 заперечила вимоги відповідачів. Обґрунтовувала відзив тим, що вірні висновки суду першої інстанції з приводу належності спірної квартири до комунальної власності, з урахуванням чого Дніпровській міській раді належало право на цей позов, та витребування спірного майна є належним способом захисту. Також ОСОБА_3 стверджувала, що про порушення свого права вона як користувач спірної квартири дізналася тільки в липні 2021року, після чого звернулася за захистом своїх прав до відповідних органів влади та правоохоронних органів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи Неруш Олександр Васильович зазначав, що вимоги апеляційної скарги про порушення строків позовної давності є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки суд переконався у відсутності Договору купівлі-продажу квартири від 26 липня 2006року по реєстру за номером 1-4534, однією з сторін якого є ОСОБА_4 , також з`ясовано що за цим договором не здійснювалась реєстрація права власності, та з моменту укладення Договору купівлі-продажу від 11 червня 2021року та реєстрації права власності за покупцем ОСОБА_5 строки давності не минули. Також згідно відзиву відповідачами не надані докази, які б підтверджували наявність підстав для переходу права власності на спірне майно до ОСОБА_4 .

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, пояснення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх представника адвоката Вовчук Олега Юліановича, також пояснення представника Дніпровської міської ради Кузюр Олександри Олександрівни та третьої особи ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_8 ; за відсутності інших учасників справи, третіх осіб, явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Рішенням Дніпровської міської ради № 11/13 від 19 листопада 2003 року прийнято у комунальну власність територіальної громади міста Обласні житлово-комунальні підприємства «Південне», «Центральний», «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебували на їх балансі, в тому числі житловий будинок АДРЕСА_2 , та цим рішенням вказаний будинок віднесено до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради /том І а.с.44-45/; фактично вказаний будинок передано із спільної власності територіальної громади області до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра на підставі актів приймання-передачі /том І а.с.46-125/.

Матеріали справи містять Обмінний ордер №034153 від 22 жовтня 1987 року на право безоплатного проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 /том І а.с.151/.

З долученої до справи довідки № 6494 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29 червня 2021 року в квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (зареєстрована з 30 червня 1998 року) /том І а.с.152/.

Згідно листа Департаменту житлового приміщення вищезазначений будинок переданий до комунальної власності, за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 /том І а.с.17/.

Також, відповідно до листа Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації», станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі були відсутні відомості щодо державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 /том І а.с.22/.

Водночас, за змістом Договору купівлі-продажу від 11 червня 2021року, ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_1 покупцю ОСОБА_5 /том І а.с.39-42/.

20 липня 2021 року на підставі іншого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_1 придбала спірне майно /том І а.с.35-38/; та 20 липня 2021 року право власності на цю квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 /витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно том І а.с.14-16/.

Згідно інформації з Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області в справі індекс № 2-03 «Договори відчуження квартир та документи на підставі яких вони посвідчувалися» П`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за 2006-й рік в томі 4 на сторінці 232, зберігається примірник договору дарування частини квартири АДРЕСА_3 , реєстровий номер 1- 4534, укладений між дарувателем ОСОБА_9 та обдаровуваною ОСОБА_10 , та за період з 13 червня 2006 року по 26 липня 2006року, відсутній Договір купівлі-продажу квартири (посвідчений державним нотаріусом Ужва Т.М.) від 26 липня 2006 року реєстровий номер 1-4534, однією із сторін якого є ОСОБА_4 ; також реєстр не містить відомостей про вчинення запису про посвідчення договору купівлі-продажу квартири 26 липня 2006року по реєстру за номером 1-4534, однією з сторін якого є ОСОБА_4 /том І а.с.236/.

Та питання щодо заволодіння шляхом обману майном, квартирою АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 за заявою останньої є предметом перевірки в кримінальному провадженні за ст.ст.185, 190 КК України, досудове розслідування в якому триває /том І а.с.156-158/.

Згідно листа Управління у сфері державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб, 26 липня 2021 року до відділу звернулася новий власник за заявою якої ОСОБА_3 , яка проживала в даній квартирі та сплачувала за комунальні послуги /том І а.с.164-169/ було знято з реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 /том І а.с.155/.

Та з 08 вересня 2021року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_2 /том І а.с.19/.

Правові підстави для часткового задоволення позову суд вбачав у тім, що на час виникнення спірних правовідносин були підтверджені правові підстави для набуття за ОСОБА_7 права безоплатного користування квартирою АДРЕСА_1 , право власності у якої на нерухоме Спірне майно в порядку приватизації не вирішувалось. Також відсутні докази щодо переходу в порядку приватизації цього права до інших осіб, та в належний спосіб підтверджено незаконність оформлення права власності на це ж нерухоме майно за ОСОБА_4 , котрий права власності не набув і не міг розпоряджатися цим майном, з огляду на що, були відсутні правові підстави для переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права.

У даній справі, беззаперечною є та обставина, що спірна квартира АДРЕСА_1 перебувала в комунальній власності територіальної громади та знаходилась в користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , які маючи відповідні права на приватизацію зайнятого для проживання майна, цим правом не скористалися.

За змістом частини першої статті 328 та частини першої статті 345 Цивільного кодексу України-ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

За конкретних обставин цієї справи, письмовими доказами, зокрема Обмінним ордером № 034153 від 22 жовтня 1987 року підтверджено в ОСОБА_7 право безоплатного проживання та користування квартирою на рівні із членом своєї сім`ї ОСОБА_3 .

У даній справі жодна із сторін не заперечувала обставин з приводу того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 пов`язували родинні відносини, та квартира знаходилась у спільному користуванні цих осіб.

За встановлених обставин ні ОСОБА_7 , ні ОСОБА_3 не реалізовували своє право на приватизацію, оскільки з таким питання до повноважних органів не звертались.

Тож в розумінні положень статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» якою встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування; та частини першої статті 10 цього Закону якою передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами Дніпровській міській раді, як органу місцевого самоврядування належить право на захист прав комунальної власності.

Та Дніпровська міська рада в межах своїх повноважень підтвердила, що ОСОБА_4 не був користувачем Спірного житла, та в жодний спосіб не підтверджено, що він набув право власності і став власником цього майна. З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та інші особи не зверталися до органу приватизації і не реалізовували свої права на приватизацію, і не отримували Свідоцтво про право власності в порядку приватизації на квартиру АДРЕСА_1 .

По своїй суті Договір купівлі-продажу від 11 червня 2021року, за яким ОСОБА_4 фактично розпорядився - продав квартиру АДРЕСА_1 покупцю ОСОБА_5 , в якому йдеться про те, що спірна квартира належала продавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 26 липня 2006року за реєстровим номером 1-4534, не узгоджується із обставинами встановленими при розгляді даної справи, так як архів та відповідні реєстри не містять жодних відомостей щодо Договору купівлі-продажу квартири від 26 липня 2006року за реєстровим номером 1-4534.

Отож відповідачі не довели наявності правочину який би становив правові підстави для набуття ОСОБА_4 чи ОСОБА_5 права власності на Спірне майно.

Так само фактичні дії останніх з оформлення і державної реєстрації свого права власності на Спірне майно, що не є правовою підставою для виникнення у них права власності.

Частина друга статті 328 ЦК України проголошує, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Отже стосовно обставин справи спростування презумпції правомірності набуття ОСОБА_4 , права власності на квартиру АДРЕСА_1 стало те що, відсутні як сам договір купівлі-продажу, так і записи у відповідних реєстрах щодо реєстрації договору чи права власності на спірне нерухоме майно. Та Дніпровська міська рада довела що спірна квартира не була приватизована і не вибувала із комунальної власності.

Заразом встановлені обставини дають підстави для висновку про те, що на час вчинення всіх цих юридично значимих дій Дніпровській міській раді належало право власності на Спірне майно і ОСОБА_4 не міг розпоряджатися неналежним йому майном.

Статями 202 - 204 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків та особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 203 ЦК України одними із загальних вимог, дотримання яких необхідно для дійсності правочину, є вимоги з приводу відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства; та щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права при оформленні Договору купівлі-продажу від 11 червня 2021року не дотримано зазначених вимог, оскільки до продавця не переходило майно, на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 26 липня 2006року за реєстровим номером 1-4534, існування якого не підтверджено.

З приводу доводів заявника апеляційної скарги щодо того, що наведені правочини не було визнано недійсними апеляційний суд виходить з того, що належними письмовими доказами не підтверджено те, що до ОСОБА_4 перейшло право власності на Спірне майно, також не підтверджено що в порядку приватизації відчужувач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 і міг розпоряджатися цим майном на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 26 липня 2006року за реєстровим номером 1-4534.

У відповідності до положень частини першої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Причому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /частина п`ята статті 81 ЦПК України/.

Суд першої інстанції відреагував на аргументи заявників апеляційної скарги стосовно достовірності та доказового значення Договору купівлі-продажу від 11 червня 2021року і Договору купівлі-продажу квартири від 26 липня 2006року за реєстровим номером 1-4534 та обґрунтовано вважав що зазначені в них обставини не є підтвердженням того, що в ОСОБА_4 виникло право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Здійснення ОСОБА_4 повноважень власника щодо розпорядження Спірним майном не охоплюються поняттям право власності і вказує на неправомірне набуття такого права з боку як ОСОБА_5 так і ОСОБА_1 .

Так само не є вирішальними для результатів розгляду даної справи обставини щодо реєстрації свого права, вчинення дій, які можна вважати складовими процедури оформлення права власності, які хоч були завершені в червні та липні 2021року, однак не призвели до виникнення права власності в ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Та саме з моментом реєстрації права на спірну квартиру за ОСОБА_5 та ОСОБА_1 суд першої інстанції пов`язував початок строку позовної давності.

Звернення особи до суду із позовом повинне здійснюватися із дотриманням норм матеріального права щодо строків позовної давності.

З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що Дніпровська міська рада реалізувала своє право на захист права комунальної власності громади щодо нерухомого майна 09 лютого 2022року, пояснюючи це тим, що тільки після звернення користувача квартири та внесення відомостей про нового власника у відповідні реєстри позивач дізнався про порушення свого права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Чинним законодавством статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, та правовідносини щодо захисту права власності охоплюються дією саме цієї статті.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що вперше реєстрація прав власності на квартиру АДРЕСА_1 відбулась за Договором купівлі-продажу від 11 червня 2021року за ОСОБА_5 та в подальшому за Договором купівлі-продажу від 20 липня 2021 року за ОСОБА_1 , та тільки з моменту реєстрації права власності за цими договорами за новими власниками у Дніпровської міської ради виникло право вимоги до нового власника.

Отже узгоджуються із чинним законодавством висновки суду першої інстанції з приводу того, що позивачем дотримано строків звернення до суду.

Водночас, метою позову Дніпровської міської ради визначено припинення права власності на це майно за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із зобов`язанням повернути на користь територіальної громади квартиру АДРЕСА_1 .

Тож фактично мова йде про витребування майна від особи, котрій воно належить та яка є законним володільцем цього майна в силу реєстрації за нею права власності на це майно.

Суд першої інстанції встановив, що право власності на Спірне майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 на підставі не оспореного Договору купівлі-продажу, який за висновками суду не створює неспростовну юридичну презумпцію права власності такої особи, та не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна

За змістом частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отож, вирішуючи питання про витребування майна, важливо перевірити добросовісність, насамперед, набувача цього майна, у тому числі те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку відчужувача. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

Якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто така, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача відповідно статті 388 ЦК залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність.

У цьому аспекті, вирішуючи питання про витребування майна, вагомого правового значення набуває обставина щодо того як саме майно вибуло з володіння власника та з приводу добросовісності, насамперед, набувача цього майна, ОСОБА_1 .

Заразом, за обставин встановлених у справі, ніщо не вказує на те, що набувач ОСОБА_1 знала або могла знати про недобросовісну поведінку відчужувача чи попередніх власників, з огляду на що є добросовісним набувачем.

Стаття 330 ЦК України зазначає, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За конкретних обставин у цій справі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Спірне майно вибуло з володіння власників поза їх волею без прийняття ними відповідного рішення. Водночас, не підтверджено вираження волі власників на передачу Спірного майна у власність чи користування ОСОБА_4 , ніщо не вказує на те, що мало місце втілення волі власника в перехід такого права до відповідача.

Чинне законодавство витребування майна з чужого володіння (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) визначає як забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Тож Спірне майно вибуло з володіння власників не з їхньої волі іншим шляхом що давало суду правові підстави для витребування такого майна.

Та навіть у випадку витребування Спірного майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбала квартиру АДРЕСА_1 , про відшкодування збитків. Законодавство України гарантує право ОСОБА_1 заявити до ОСОБА_5 позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна набувачу Спірного майна внаслідок повернення майна власникові.

У такий спосіб судом було забезпечено справедливий баланс між усіма відповідними конкуруючими приватними інтересами, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий та за обставинами цієї справи дотримані всі три критерії, а отже порушення відсутнє.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2023року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 жовтня 2023року.

Судді: