Головуючий у І інстанції Кириленко Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, Українська міська рада Обухівського району Київської області, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила про його задоволення, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина.

07.11.2019 року позивачка звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і нотаріус повідомила позивачку про те, що існує заповіт від 2017 року, згідно якого все належне їй майно мати заповіла рідній сестрі позивачки - відповідачці ОСОБА_2 .

Позивачка у позові посилалась на те, що це вже другий заповіт, який був складений її матір`ю за життя, оскільки перший заповіт було складено 02.06.2011 року і відповідно до нього мати позивачки заповіла їй та її сестрі по 1/3 та 2/3 частині відповідно житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки розміром 0,63 га по АДРЕСА_1 .

Перший заповіт було складено та посвідчено секретарем Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області - ОСОБА_7 і, відповідно, цей заповіт скасований новим заповітом від 21.09.2017 року, згідно напису секретаря Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області ОСОБА_7

Позивачка у позові зазначала, що на момент відкриття спадщини і зараз вона є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому має право на обов`язкову частку у спадщині.

Позивачка вважає, що волевиявлення заповідачки, тобто її матері при написанні заповіту від 21.09.2017 року не було вільним і не відповідало її волі. Так, у позивачки були добрі стосунки із матір`ю, однак відносини із батьком та сестрою не склались. Позивачка зазначає, що відносини погіршились після 2003 року, коли вона зареєструвала у квартирі, де вони всі разом проживали, свою доньку - ОСОБА_5 , але незважаючи на це, її мати у 2011 році все одно заповіла їй 1/3 частину всього свого майна.

У подальшому здоров`я позивачки, як і її матері, почало погіршуватись внаслідок хвороб та перенесених операцій. 05.11.2016 року позивачка зазнала побоїв від свого батька та сестри, у зв`язку з чим слідчим відділом Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0011028 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Позивачка вважає, що відношення її сестри вплинуло на психоемоційний стан матері, яка перебувала у постійному стресі та остраху, крім цього вживала медичні препарати, що на думку позивачки, могло вплинути на усвідомлення нею своїх дій та здатність керувати ними під час складання оскаржуваного заповіту.

Також зазначала, що заповідачка була зареєстрована та проживала разом із позивачкою за адресою: АДРЕСА_2 , яка не входила до територіальної громади с. Жуківці Обухівського району Київської області, у зв`язку з чим секретар Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області ОСОБА_7 не була уповноваженою на посвідчення заповіту від 21.09.2017 року.

Враховуючи викладене, з метою захисту своїх спадкових прав позивачка просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 21.09.2017 року, складений та посвідчений секретарем Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області ОСОБА_7

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.12.2021 року за клопотанням позивачки у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу (том 2 а.с.246-247).

16.06.2022 року матеріали цивільної справи було повернуто до суду у зв`язку із фактом не оплати позивачкою вартості проведення експертизи, а ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.06.2022 року провадження по справі було поновлено (том 3, а.с.4).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Обгрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилається на те, що вона не змогла сплатити кошти за проведення експертизи з тих підстав, що рахунок, наданий експертною установою за проведення даної експертизи, становив 24 715 грн. 60 коп., що є вкрай непідйомною сумою для неї, оскільки вона є особою з інвалідністю ІІ групи, не працевлаштована, оплатити кошти за проведення посмертної судово-психіатричної експертизи не мала ніякої можливості.

Зважаючи на вищезазначені факти, ОСОБА_1 вважає, що в даному випадку має місце низка порушень положень міжнародних конвенцій: порушено право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод»; наявний факт дискримінації скаржника як особи з обмеженими фінансовими можливостями, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції у поєднанні зі статтею 14 такого змісту: «користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Обгрунтовуючи доводи скарги, позивач наполягала на тому, що препарати, які згідно документів, наданих Обухівською центральною районною лікарнею, приймала її мати ОСОБА_4 , могли суттєво вплинути на психоемоційний стан покійної матері при складанні оскаржуваного заповіту, однак суд першої інстанції при ухваленні рішення належної оцінки цим обставинам не надав.

Також апелянт не погоджується з висновками суду про відсутність порушень при посвідченні оспорюваного заповіту, оскільки, на її думку, секретар Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області ОСОБА_7 не мала права посвідчувати заповіт від 21 вересня 2017 року. Так, статтею 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Зокрема, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що секретар Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області ОСОБА_7 є родичкою скаржника та відповідача, з якою відповідач і третя особа перебувають у дружніх, близьких, ділових стосунках, а тому, відповідно до приписів ст. 9 Закону України «Про нотаріат» секретар ОСОБА_7 не мала права на вчинення нотаріальної дії, а саме - посвідчувати заповіт від 21 вересня 2017 року, оскільки вбачається конфлікт інтересів. Зазначені у позовній заяві обставини в тому числі міг підтвердити свідок ОСОБА_6 , який не був допитаний в суді першої інстанції через недотримання судом вимог ч. ч. 1, 2 ст. 219 ЦПК України.

В матеріалах справи наявний аудіозапис розмови ОСОБА_1 з діловодом Жуківцівського старостинського округу Яценко Людмилою, де вона підтверджує, що ОСОБА_7 , яка посвідчувала заповіт, є родичкою скаржника та відповідача. Також, у відзивах на позовну заяву і відповідач і третя особа підтверджують, що ОСОБА_7 - дружина троюрідного брата відповідача і скаржника. Однак, судом першої інстанції наведені факти проігноровані.

На думку апелянта, необхідним було і встановлення, чи була секретар ОСОБА_7 уповноважена виконавчим комітетом сільської ради на вчинення нотаріальних дій, у тому числі, посвідчення заповітів. На даний час, невідомо чи посвідчувався оспорюваний заповіт у встановленому законом порядку уповноваженою особою.

Саме тому, в суді першої інстанції ОСОБА_1 просила про виклик в якості свідка секретаря Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області ОСОБА_7 , оскільки її показання мали важливе значення для з`ясування всіх обставин справи. Однак, ОСОБА_7 за викликом суду на призначене судове засідання не з`явилась і суд першої інстанції жодних заходів у зв`язку з неявкою ОСОБА_7 не вжив, що призвело до неповноти судового розгляду.

Також позивач зазначала, що до теперішнього часу невідомо і документально не підтверджено, чи дійсно секретар Жуківцівського старостинського округу ОСОБА_7 була уповноваженою особою місцевого самоврядування посвідчувати заповіти. При цьому, заповідач постійно проживала і була зареєстрована в м. Києві, де є нотаріуси, тому посвідчувати заповіт саме в селі Жуківці не було ніякої необхідності. Перебування заповідача в літній період за межами міста, а саме в селі Жуківці - не є приводом для посвідчення заповіту не за місцем реєстрації і фактичного проживання, і саме уповноваженою особою місцевого самоврядування, коли вона ще і є твоєю родичкою.

Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення відповідачу за останньою відомою адресою копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження. Відповідач, повідомлений про розгляд справи, не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо доводів і вимог апеляційної скарги позивача до апеляційного суду у встановлений строк не направила.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Ніколаєва Н.Б., а також третя особа ОСОБА_3 , в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечили та просили рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (том 1, а.с.18).

Також встановлено та з матеріалів справи вбачається, що секретарем Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області ОСОБА_7 02.06.2011 року був посвідчений заповіт ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 38, відповідно до якого остання на випадок своєї смерті заповіла 1/3 належного їй майна, а саме: житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку розміром 0,63 га по АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_1 та 2/3 - іншій доньці ОСОБА_2 (том 1, а.с.21).

У подальшому, 21.09.2017 року ОСОБА_4 склала новий заповіт, посвідчений секретарем Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 37/03-01, відповідно до якого житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку розміром 0,630 га по АДРЕСА_1 вона заповіла ОСОБА_2 (том 1, а.с.101).

Позивач просила визнати недійсним вищевказаний заповіт від 21.09.2017 року з підстав порушення порядку його посвідчення секретарем Жуківцівської сільської ради, а також з тих підстав, що заповідач ОСОБА_4 на час його посвідчення внаслідок вживання ліків була позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до визначення, яке міститься в статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до ч. 2 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що судом було задоволено клопотання позивача про призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи, яка, однак, не була проведена з підстав несплати за її проведення позивачем ОСОБА_1 .

Таким чином, належних, допустимих та достатніх доказів того, що заповідач ОСОБА_4 на час посвідчення заповіту 21 вересня 2017 року була абсолютно неспроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять, у зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду про недоведеність позивачем цієї підстави її позовних вимог.

Правильними, на думку колегії суддів, є і висновки суду в частині відсутності підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним з підстав порушення порядку його посвідчення секретарем Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області ОСОБА_7, що, зокрема, вбачається з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, заповідач ОСОБА_4 , дійсно, із 30.12.1976 року і по дату смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а.с.98).

Відповідно до положень ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи, зроблене нею на випадок смерті. При цьому за своєю правовою природою заповіт є одностороннім правочином, що тягне за собою відповідні правові наслідки.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України). Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 272/1197/18 (провадження № 61-15998св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 703/4689/18 (провадження № 61-14976св21).

Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні, як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті.

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою, як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 558/520/17 (провадження № 61-3640св21).

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236 -1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту(стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

При цьому, враховуючи, що за розташуванням вказана стаття є останньою у главі 85 ЦК України про спадкування за заповітом, за правилами розміщення правових норм стаття 1257 встановлює правові наслідки саме тих вимог, які викладені до форми та посвідчення заповіту у главі 85 ЦК України.

Виходячи з наведеного, недотримання будь-яких інших вимог не може мати наслідком недійсність заповіту на підставі частини першої статті 1257 ЦК України.

Тобто контекстуальний аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247 - 1249, 1253.

Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.

Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.

Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому.

Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту.

Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті.

При цьому, недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту.

Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача.

Визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

Так, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїх рішеннях у справах «Малахер та інші проти Австрії» від 19 грудня 1998 року, «Бурдов проти Росії`від 07 травня 2002 року, «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії» від 28 жовтня 1995 року, «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування»/«законні сподівання» особи.

Практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону. Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства», де зазначається, що «в основі всієї Конвенції лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда». І, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати з порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно і очевидно перевищувало значущість правопорушення. Якраз саме це спостерігається при ухваленні судом рішення про нікчемність заповіту як наслідку порушень нотаріального законодавства про посвідчення нотаріусом правочину поза межами його округу.

Враховуючи викладене, посвідчення заповіту ОСОБА_4 від 21.09.2017 року секретарем Жуківцівської сільської ради ОСОБА_7 не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України.

Слід зазначити, що в Законі Україні «Про місцеве самоврядування в Україні», а також у Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, не міститься жодних застережень про повноваження посадових осіб вчиняти нотаріальні дії лише стосовно мешканців відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Крім того, ці нормативні акти взагалі не визначають недійсності правочинів, посвідчених посадовими особами органів місцевого самоврядування. Положення ЦК України аналогічно не закріплює правила про посвідчення посадовою особою органу місцевого самоврядування заповітів тільки осіб, які належать до цієї територіальної громади.

А отже, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Як негативний наслідок для учасників спадкових правовідносин розуміють насамперед визнання заповіту нікчемним.

Судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання позивача про витребування від Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області копії рішення щодо виконання обов`язків по вчиненню нотаріальних дій відповідними посадовими особами впродовж 2017 року.

Згідно отриманої копії рішення Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 11 листопада 2015 року (том 4, а.с.116-117) сесія Жуківцівської сільської ради, вислухавши інформацію голови сільської ради ОСОБА_8 про покладення обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій на секретаря виконавчого комітету ОСОБА_7 , вирішила покласти обов`язки щодо вчинення нотаріальних дій у виконавчому комітеті Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області на секретаря виконавчого комітету ОСОБА_7 , а на період її відпустки або хвороби на сільського голову Жуківцівської сільської ради ОСОБА_9, на строк повноважень ради.

Слід також зазначити, що свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача (постанова Верховного Суду від 9 червня 2022 року, судова справа № 369/1913/17, провадження № 61-12004св21).

Враховуючивикладене, посвідчення заповідачем ОСОБА_4 заповіту у Жуківцівській сільській раді Обухівського району не порушує вимог закону та не є підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки це суперечитиме принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання. Жодних інших порушень, які б спричинили невідповідність волі заповідача її дійсному волевиявленню при посвідченні секретарем Жуківцівської сільської ради ОСОБА_7 оспорюваного заповіту ОСОБА_4 від 21.09.2017 року судом не встановлено.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі поданих нею доказів, дійшов обґрунтованого висновку про їх недостатність для задоволення позову та визнання недійсним заповіту з підстав порушення порядку його посвідчення та перебування заповідача у стані, за якого вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Доводи апеляційної скарги про незаконність посвідчення заповіту секретарем Жуківцівської сільської ради з підстав непроживання заповідача ОСОБА_4 на території Жуківцівської сільської ради та її реєстрації у м. Києві, є необґрунтованими, оскількипідстави для визнання заповіту недійсним лише в разі його посвідчення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування не за місцем проживання заповідача, відсутні. За відсутності норми, якою передбачався би негативний наслідок за вказаних обставин, у суду немає підстав для визнання заповіту недійсним. Указане не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які визначені в ЦК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року, судова справа № 700/135/17,провадження № 61-47594св18.

При цьому, слід зазначити, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на загальнодозвільний підхід законодавця щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може посвідчуватися доволі широким колом осіб, зазначених у ст. 1252 ЦК. Призначення цього - переконатися у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину.

Тому штучно віднаходити підстави для того, щоб визнати заповіти нікчемними, зокрема, з тих підстав, що уповноважені особи органу місцевого самоврядування посвідчили заповіт не за місцем реєстрації заповідача, де є нотаріуси, вкрай нерозумно.

Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача. Указане не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які закріплені в ЦК.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 жовтня 2023 року, судова справа №190/234/22, провадження № 61-7045св23.

Необгрунтованими є і доводи скарги про те, що секретар Жуківцівської сільської ради Обухівського району ОСОБА_7, яка посвідчила заповіт, як уповноважена на це посадова особа органу місцевого самоврядування, є родичем позивача та відповідача, оскільки на підтвердження цих доводів позивач не надала апеляційному суду належних та допустимих доказів.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому,докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: