ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 листопада 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/6425/21

Головуючий у першій інстанції Ченцова С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1182/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «ТЕХНОВА»

Відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «ТЕХНОВА» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплопостачання (суддя Ченцова С.М.), ухвалене у м.Чернігів, повний текст рішення складено 07 лютого 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ТОВ фірма «ТЕХНОВА» звернулося до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01 травня 2017 року по 29 листопада 2017 року, 3% річних у сумі 335,60 грн та інфляційні в розмірі 906,05 грн; стягнути з ОСОБА_1 27 576,77 грн заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 29 листопада 2017 року по 01 серпня 2021 року, 3% річних у сумі 1430,43 грн та інфляційні в розмірі 3333,07 грн. Позов мотивовано тим, що 28 липня 2020 року Новозаводським районним судом м.Чернігова було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за теплопостачання за період з 01 травня 2017 року по 01 травня 2020 року в сумі 20 880,43 грн, 3% річних у сумі 847,74 грн, інфляційні та судові витрати. Проте судовий наказ було скасовано за заявою боржника. За доводами позивача, Комунальний енергогенеруючий підрозділ «Чернігівська теплоелектроцентраль» ТОВ фірми «ТЕХНОВА» надає послуги з теплопостачання до багатоквартирного житлового будинку відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 . У період з 01 травня 2017 року по 01 червня 2021 року позивач фактично надав відповідачам послуги з централізованого теплопостачання, однак останні такі послуги своєчасно не оплатили, в результаті чого виникла заборгованість: солідарно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 за період з 01 травня 2017 року по 29 листопада 2017 року 2869,47 грн; ОСОБА_1 за період з 29 листопада 2017 року по 01 серпня 2021 року в сумі 27 576,06 грн.

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2022 року позов задоволено; стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ фірми «ТЕХНОВА» заборгованість за послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.05.2017 року по 29.11.2017 року у сумі 2869 грн 47 коп., 3 % річних у сумі 335 грн 60 коп. та інфляційні втрати у розмірі 906 грн 05 коп.; стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ фірми «ТЕХНОВА» заборгованість за послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 за період з 29.11.2017 року по 01.08.2021 року у сумі 27 576 грн 77 коп., 3 % річних у сумі 1430 грн 43 коп. та інфляційні втрати у розмірі 3333 грн 07 коп.; стягнуто із ОСОБА_1 користь ТОВ фірми «ТЕХНОВА» судовий збір у розмірі 1135 грн; стягнуто із ОСОБА_2 на користь ТОВ фірми «ТЕХНОВА» судовий збір у розмірі 1135 грн. Рішення суду мотивовано тим, що відповідачами порушено вимоги щодо своєчасності та необхідності оплати за надані комунальні послуги, розрахунки заборгованості, 3% річних та інфляційних ними не спростовані у належний та допустимий спосіб.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не є власником оселі, по якій боргові зобов`язання є предметом розгляду, і не була там зареєстрована у вказані періоди. Відповідач посилається, що оскільки розгляд справи відбувався за відсутності відповідачів, вони не змогли заявити про застосування судом позовної давності, строки якої сплинули. Заявляє, що позовна заява подана до суду 30 серпня 2021 року, тому вже пройшли строки пред`явлення претензій до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 за період з 01 травня 2017 року по 29 листопада 2017 року і строки пред`явлення претензій до ОСОБА_1 за період з 29 листопада 2017 року по 02 вересня 2018 року. Відповідач вважає, що суд зобов`язаний був відкласти розгляд справи і винести ухвалу за кошти позивача розмістити оголошення про виклик відповідачів у друкованих ЗМІ. Звертає увагу, що у вказаний стягувачем період у квартирі він ніколи не мешкав та ніколи не користувався жодною з комунальних послуг, а оселю було придбано з метою перепродажу, а згідно з п.6 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг. За доводами ОСОБА_1 , він не укладав жодного договору з позивачем, а тому у нього немає будь-яких зобов`язань перед стягувачем. Також відповідач посилається на порушення правил територіальної підсудності при розгляді даної справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що ТОВ фірма «ТЕХНОВА» є постачальником теплової енергії на території м.Чернігова (а.с.15 зворот, 43-44).

Згідно з Положенням про Комунальний енергогенеруючий підрозділ «Чернігівська теплоелектроцентраль» товариства з обмеженою відповідальністю Фірми «ТехНова» вказаний підрозділ є відокремленим підрозділом товариства з обмеженою відповідальністю Фірми «ТехНова»; фірма «ТехНова» є правонаступником Комунального енергогенеруючого підрозділу «Чернігівська теплоелектроцентраль» відповідно до договору оренди та рішення Чернігівської міської ради від 18.10.2000р.; основною метою діяльності підрозділу є забезпечення споживачів електричною та тепловою енергією (а.с.45-48).

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 24 грудня 2013 року (а.с.55). За вказаною адресою станом на 29 листопада 2017 року була зареєстрована і ОСОБА_2 , а з 28 грудня 2017 року вона зареєстрована за іншою адресою (а.с.18, 56).

За договором дарування від 29 листопада 2017 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18-19).

Протягом 2017-2021 року Комунальний енергогенеруючий підрозділ «Чернігівська теплоелектроцентраль» ТОВ фірми «ТЕХНОВА» надавав послуги з теплопостачання, в тому числі до будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідними розпорядженнями Чернігівської міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів (а.с.21-39).

Згідно із карточкою абонента «Комплекс програмных средств СР2000» за особовим рахунком № НОМЕР_1 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 24.12.2013 року та є споживачем послуг, що надає ТОВ фірма «ТЕХНОВА» (а.с.20).

Відповідно до листа-розрахунку по особовому рахунку № НОМЕР_1 відповідачі з 01 травня 2017 року оплату за надані послуги проводять не у повному обсязі, тому утворилась заборгованість, а саме: за період з 01 травня 2017 року по 29 листопада 2017 року у розмірі 2869,47 грн, за період з 29 листопада 2017 року по 01 серпня 2021 року у розмірі 27 576,77 грн (а.с.9).

Чернігівським апеляційним судом було витребувано з Новозаводського районного суду м.Чернігова матеріали справи 751/3477/20 за заявою ТОВ фірма «ТЕХНОВА» до ОСОБА_1 про видачу судового наказу, з якої вбачається, що заявник 28 травня 2020 року звернувся із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за отримані послуги з теплопостачання в сумі 20 880,43 грн за період з 01 травня 2017 року по 01 травня 2020 року, а також інфляційних втрат та 3% річних.

Судовий наказ було видано 15 червня 2020 року, однак за заявою боржника ухвалою судді Новозаводського районного суду м.Чернігова від 28 липня 2020 року його було скасовано.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії, та індивідуальним і колективним споживачем, який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії, та визначають порядок оплати, регулюються Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою КМУ від 21 серпня 2019 року №830, а також Законами України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про теплопостачання».

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» постачання теплової енергії належить до комунальних послуг.

Обов`язок споживача здійснювати щомісячну оплату фактично отриманих послуг (спожиту теплову енергію) встановлений статтями 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та статтею 19 Закону України «Про теплопостачання».

За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Приписами пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» саме на споживача, а не постачальника послуг, покладений обов`язок укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Такому обов`язку відповідає обов`язок надавача послуг підготувати та укласти договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором (пункт 2 частини 2 статті 8 вказаного Закону).

КЕП «Чернігівська ТЕЦ» розмістила в газеті «Чернігівські відомості» №32 (1220), 6 серпня 2014 року Типовий договір приєднання про надання послуг із централізованого опалення та постачання гарячої води (а.с.49).

Доказів звернення відповідачів до постачальної організації щодо укладення відповідного договору матеріали справи не містять.

Проте споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана позиція є усталеною та викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №303/7554/16-ц, від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, 25.09.2019 у справі №522/401/15-ц та 10.12.2018 у справі №638/11034/15-ц, від 26.04.2018 у справі №904/6293/17.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Вбачається, що предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за теплопостачання за період: з 01 травня 2017 року по 29 листопада 2017 року (солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ); з 29 листопада 2017 року по 01 серпня 2021 року (з ОСОБА_1 ).

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі заявляє про необхідність застосування строку позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц викладено висновок про те, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.

За матеріалами справи встановлено, що направлені судом першої інстанції листи з копією ухвали про відкриття провадження, копією позовної заяви, копією заяви про уточнення позовних вимог на адресу ОСОБА_2 і ОСОБА_1 повернулися неврученими (а.с.64, 65, 75, 76, 77, 78, 79).

При цьому опубліковане на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про виклик до суду відповідачів не є належним їх повідомленням про дату, час і місце розгляду справи, оскільки в даному випадку зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є відомим, відповідно у суду були відсутні підстави для застосування ч.11 ст.128 ЦПК України.

У своїй заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 в тому числі заявляв про пропуск позивачем строку позовної давності.

Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27 липня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Отже, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення відповідачів про день та час судового розгляду справи, а у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не мали змоги заявити в суді першої інстанції про застосування судом позовної давності.

Суд апеляційної інстанції приймає до розгляду заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Відповідно до ч.1 ст.160, п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 38 постанови від 07 липня 2020 року (справа № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19) дійшла висновку, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що подання у 2020 році Товариством з обмеженою відповідальністю фірма «ТЕХНОВА» заяви про видачу судового наказу не перервало строк позовної давності.

Оскільки ТОВ фірма «ТЕХНОВА» звернулося до суду з позовом 02 вересня 2021 року, позивач має право на стягнення заборгованості за три роки, які передували зверненню до суду, тобто з 02 вересня 2018 року по 02 вересня 2021 року, а з урахуванням того, що позовні вимоги заявлено по 01 серпня 2021 року і суд не може виходити за межі позовних вимог, то позов підлягає задоволенню саме до цієї дати.

Вимоги до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості заявлено за період з 01 травня 2017 року по 29 листопада 2017 року, проте позовна давність до таких вимог спливла, отже в задоволенні вказаних позовних вимог до ОСОБА_2 належить відмовити.

Оскільки за вказаний період заявлено позовні вимоги і до ОСОБА_1 , то в їх задоволенні також належить відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до листа-розрахунку по особовому рахунку 465 на а.с.9 заборгованість за теплопостачання за період з 02 вересня 2018 року по 01 серпня 2021 року становить 22 262,71 грн. Розмір заборгованості відповідачем не спростований, а тому зазначена сума боргу підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ фірма «ТЕХНОВА».

У позовній заяві позивач окрім повернення боргу за надані послуги з теплопостачання заявляв вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних за період: з 01 травня 2017 року по 29 листопада 2017 року; з 29 листопада 2017 року по 01 серпня 2021 року.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45)).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18).

З огляду на те, що в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 01 травня 2017 року по 29 листопада 2017 року відмовлено, відсутні підстави для стягнення за вказаний період 3% річних та інфляційних.

Однак, у зв`язку з задоволенням позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 02 вересня 2018 року по 01 серпня 2021 року за вказаний період на боржника покладається відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Згідно з розрахунком 3% річних та інфляційних по о/р 465 (а.с.11-12, 14), здійсненого позивачем, за період з 02 вересня 2018 року по 01 серпня 2021 року розмір 3% річних становить 896,08 грн, а інфляційних 2067,86 грн.

Надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних відповідачем не спростовані, свої розрахунки ним не наведено, а тому колегія суддів апеляційного суду приймає їх як належний доказ.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 не є власником оселі, по котрій боргові зобов`язання є предметом розгляду, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно зі ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

За матеріалами справи встановлено, що позовні вимоги до ОСОБА_2 заявлено позивачем за період з 01 травня 2017 року по 29 листопада 2017 року (дата укладення договору дарування).

Відповідно до договору дарування квартири від 29 листопада 2017 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить дарувальнику ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 16.11.2011 року приватним нотаріусом чернігівського міського нотаріального округу Матвієнком С.М., право власності на вищевказану квартиру зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджено витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.11.2013 року.

З викладеного вбачається, що ОСОБА_2 хоча і не була зареєстрована за вказаною адресою, на що вказує ОСОБА_1 , посилаючись на архівну довідку про реєстрацію місця проживання особи, проте у спірний період вона була власником квартири АДРЕСА_3 , отже на неї покладений обов`язок з оплати комунальних послуг. Проте, у задоволенні позовних вимог до неї апеляційним судом відмовлено у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Мета придбання нерухомості не має правового значення для покладення на його власника обов`язку з оплати комунальних послуг, а тому твердження ОСОБА_1 , що квартира АДРЕСА_3 була придбана з метою перепродажу, не може бути підставою для звільнення від обов`язку оплати комунальних послуг.

При цьому відповідачем не надано доказів наявності у нього підстав для неоплати вартості комунальних послуг, передбачених статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Твердження ОСОБА_1 щодо неправильного визначення територіальної підсудності даної справи є безпідставними.

Так, відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 1 статті 30 ЦПК України встановлено, що позови, які виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №638/1988/17, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно. Позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.

Предметом у даній справі є зобов`язання, які випливають з надання послуг теплопостачання. Такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_3 , за якою виникла заборгованість по оплаті за вказані послуги, знаходиться в межах територіальної юрисдикції Новозаводського району міста Чернігова (рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 15 червня 2009 року №164 «Перелік вулиць міста Чернігова», згідно з яким пр-т Перемоги розташований і в Деснянському, і в Новозаводському районі, з урахуванням того, що межа між районами проходить по пр-ту Миру).

Таким чином, територіальна підсудність даної справи не порушена і відсутні підстави для передачі справи на розгляд іншого суду.

Відповідно до ч.13 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вбачається, що ціна позову становиь 36 451,39 грн. Судом позовні вимоги задоволено на суму 25 226,65 грн (22 262,71 грн (заборгованість) + 896,08 грн (3% річних) + 2067,86 грн (інфляційні)), тобто на 69%.

За подання позову ТОВ фірма «ТЕХНОВА» сплатило 2270 грн судового збору. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з ОСОБА_1 на користь позивача належить стягнути 1566,3 грн судового збору (2270 грн х 69%).

В апеляційній скарзі, за подання якої ОСОБА_1 сплатив 3405 грн судового збору, він просив рішення суду першої інстанції скасувати в повному обсязі. Апеляційу скаргу задоволено на 31%. Отже, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1055,55 грн (3405 грн х 31%).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 ст.141 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, остаточно з ОСОБА_1 на користь ТОВ фірма «ТЕХНОВА» належить стягнути 510,75 грн судового збору (1566,3 грн 1055,55 грн).

Керуючись ст.ст. 141, 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2022 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «ТЕХНОВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та в частині судового збору змінити , виклавши його резолютивну частину щодо вирішення цих вимог в такій редакції:

«Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «ТехНова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «ТехНова» (місцезнаходження: 04071, м. Київ, вул. Предславинська, 31/11, офіс 87, ) заборгованість за надані послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 за період з 02 вересня 2018 року по 01 серпня 2021 року у розмірі 22 262 грн 71 коп., 3 % річних у розмірі 896 грн 08 коп. та інфляційні втрати у розмірі 2067 грн 86 коп.

Стягнути із ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «ТехНова» (місцезнаходження: 04071, м. Київ, вул. Предславинська, 31/11, офіс 87, ) судовий збір у розмірі 510 грн 75 коп.

Заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2022 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «ТехНова» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за надані послуги за період з 01.05.2017 року по 29.11.2017 року та до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги за період з 30.11.2017 по 01 вересня 2018 року скасувати та відмовити у задоволенні зазначених вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: