КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Коренюк А.М,
Єдиний унікальний номер справи № 7543/5299/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/3180/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В. ,

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах, та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У березні 2021 року позивач в особі ТОВ «Кредитні ініціативи», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» («Сведбанк»), звернувся до суду із вказаним позовом.

Вимоги обґрунтовані тим, що 12 червня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 2706/0607/88-196 про надання банком в кредит ОСОБА_4 70 000 доларів США на строк до 12 червня 2032 року.

В якості забезпечення виконання укладеного кредитного договору № 2706/0607/88-196 від 12 червня 2007 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» укладено Іпотечний договір № 2706/0607/88-196-Z-1 від 16 червня 2007 року. За умовами договору співвласники квартири за адресою: АДРЕСА_1 : ОСОБА_4 - 2/3 частини, ОСОБА_1 - 1/3 частини передали в іпотеку АКБ «ТАС-Комерцбанк» вказану квартиру.

Оскільки позичальник ОСОБА_4 не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання по кредитному договору № 2706/0607/88-196 від 12 червня 2007 року ТОВ «Кредитні ініціативи», як правонаступник АКБ «ТАС-Комерцбанк», звернуло стягнення на квартиру іпотекодавця на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», пункту 12.3.1 Іпотечного договору, яке є відповідним застереженням іпотечного договору та передбачає передачу іпотекодавцем іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Державним реєстратором Рябоконь О.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 11944729 від 26 березня 2014 року, й відповідно до витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за позивачем було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим позивач вважає себе законним власником вказаної квартири.

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 16 лютого 2021 року у спірній квартирі зареєстровані дві особи: колишня співвласниця квартири ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), 1981 р.н., та її неповнолітня дочка ОСОБА_3 , 2008 р.н., яка зареєстрована у квартирі після укладення Іпотечного договору.

Позивач вважає. що відповідачка, втративши право власності на спірну квартиру відповідно до ст. 317 ЦК України, втратила право на її користування, втрата такого права розповсюджується й на членів її сім`ї - неповнолітню дочку ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що з часу втрати права власності на спірну квартиру, відповідачка, як колишня співвласниця такого житла та член її сім`ї дочка ОСОБА_3 , 2008 року народження, втратили право користування цим житлом, а право позивача як дійсного власника такого житла засновано на положенні статті 391 ЦК України - вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

У прохальній частині позову просив:

Визнати ОСОБА_1. та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими ,що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1

Зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою : АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідачки витрати по сплаті судового збору .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою : АДРЕСА_1 ..

Стягнуто із ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 2 270 грн (дві тисячі двісті сімдесят грн) - судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушенням норм матеріального і процесуального права. У скарзі зазначала, що судом неповно з`ясовані обставини справи, суд не визначився із характером правовідносин, не взяв до уваги рішення суду, яким відмовлено у виселенні ОСОБА_1 та її дочки із квартири, що підтверджує їх право користування квартирою. Просили рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 18 травня 2023 року, 27 липня 2023 року, 19 жовтня 2023 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У додаткових поясненнях, що надійшли у листопаді 2018 року, апелянт зазначає, що положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" розповсюджуються на примусову реалізацію майна, стягнення на предмет іпотеки було звернуто у позасудовому порядку на виконання умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору, а тому на спірні правовідносини мораторій не поширюється на спірну квартиру, передану в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, не відповідає критеріям визначеним пунктом 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки твердження позивача, що вона не надавала згоди на перехід права власності, є безпідставними (т.2 а.с. 117-119).

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи вимоги, виходив із того,що позивач набув право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартири, яка була передана в іпотеку відповідачкою , а тому право позивача підлягає захисту шляхом визнання осіб такими ,що втратили право користування спірною квартирою.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Як видно зі матеріалів справи, 12 червня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 2706/0607/88-196 про надання банком в кредит ОСОБА_4 70 000 доларів США на строк до 12 червня 2032 року.

В якості забезпечення виконання укладеного кредитного договору № 2706/0607/88-196 від 12 червня 2007 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» укладено Іпотечний договір № 2706/0607/88-196-Z-1 від 16 червня 2007 року. За умовами договору співвласники квартири за адресою : АДРЕСА_1 : ОСОБА_4 - 2/3 частини, ОСОБА_1 - 1/3 частини передали в іпотеку АКБ «ТАС-Комерцбанк» вказану квартиру.

Відповідачка ОСОБА_1 у 2015 році змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (т.1 а.с. 110) Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 11 серпня 2021 року відповідачка ОСОБА_1 , 1981 року народження змінила своє прізвище зі « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », актовий запис №167 від 11 серпня 2021 року (т.1 а.с. 111).

Внаслідок укладених договорів факторингу від 28 листопада 2012 року відбулась заміна кредитора з АКБ «ТАС-Комерцбанк» (ПАТ «Сведбанк») на ТОВ «Кредитні ініціативи», яке набуло статусу нового кредитора за кредитним договором № 2706/0607/88-196 та іпотекодавця.

Оскільки позичальник ОСОБА_4 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору № 2706/0607/88-196 від 12 червня 2007 року, ТОВ «Кредитні ініціативи», як правонаступник АКБ «ТАС-Комерцбанк», звернуло стягнення на квартиру іпотекодавця на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», пункту 12.3.1 Іпотечного договору, яке є відповідним застереженням іпотечного договору та передбачає передачу іпотекодавцем іпотекодаржателю право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Державним реєстратором Рябоконь О.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 11944729 від 26 березня 2014 року, й відповідно до витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності за позивачем на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим позивач вважає себе власником вказаної квартири (а.с. 13-14).

У Постанові Верховного Суду ( справа № 61-29771св18 від 31 жовтня 2018 року ) зазначено наступну правову позицію.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 07 липня 2004 року. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті " набув чинності 07 червня 2014 року . Пунктом 1 Закону передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі

№ 6-1356цс15, дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахування положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Обгрунтовуючи свій висновок про те, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя та відсутність у нотаріуса правових підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії по реєстрації права власності за іпотекодержателем, з посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15, апеляційний суд не врахував, що фактичні обставини у цій справі та у справі № 6-1356цс15 не є подібними. Зокрема, у справі № 6-1356цс15 Верховним Судом України проананалізовано правовідносини, що виникли за наслідками звернення іпотекодержателя до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, у той час як у справі, що є предметом перегляду, іпотекодержатель у позасудовому порядку на дату розгляду спору набув право власності на предмет іпотеки, внаслідок чого нерухоме житлове майно вибуло з власності іпотекодавця та майнових поручителів без їх згоди, як власників.

У даній справі, майно, що є предметом іпотеки, так само вибуло з власності іпотекодавця ОСОБА_1 без її згоди, як власника .

Посилання суду першої інстанції на те , що ТОВ «Кредитні ініціативи» 28 травня 2014 року повідомило відповідачку та її малолітню дочку про зміну кредитора та про невиконання позичальником умов кредитного договору й про початок процедури стягнення на предмет іпотеки з вимогою протягом одного місяця з дня отримання вимоги добровільно звільнити всіма мешканцями квартири житлове приміщення, є помилковим, оскільки матеріали справи не містять доказів направлення такої вимоги та отримання відповідачкою такої вимоги. Відповідно до ст. 76-81 ЦПК України позивач не надав доказів, що відповідачі надали згоду на відчуження предмету іпотеки. В матеріалах справи міститься вимога адресована ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про добровільне виселення від 18 лютого 2021 року (т.1 а.с. 15). Разом з тим, доказів отримання цієї вимоги адресатами, позивач суду не надав. Слід за4уважити, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2018 року ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 , та її малолітньої доньки ОСОБА_3 про примусове виселення без надання іншого житлового приміщення (т.1 а.с. 116-119). Вказаним рішенням встановлено, що відбулася заміна кредитора на ТОВ «Кредитні ініціативи» за договором кредиту від 12 червня 2007 року, та товариство набуло статусу нового іпотекодержателя. Крім того, вказаним рішенням встановлено ,що спірна квартира, передана в іпотеку була придбана раніше укладеного договору кредиту та договору іпотеки, а відтак правові підстави для виселення осіб без надання іншого житлового приміщення відсутні.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

Звертаючись з позовом, ТОВ «Кредитні ініціативи» позивач зазначав, що задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність обох підстав - позивач має бути власником майна та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Однак слід зауважити, що рішенням суду, яке набрало законної сили (про яке зазначене вище) вже встановлено, що захист права позивача можливий лише у спосіб визначений законом - виселення з наданням іншого житлового приміщення. З подібними вимогами ТОВ «Кредитні ініціативи» не зверталося.

Враховуючи усталену судову практику Верховного Суду (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року № 753/12729/15-ц та інші ) при розгляді справ даної категорії, суд першої інстанції не врахував вказані правові висновки, не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення спору, а відтак рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року скасувати. Ухвалити у справі нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», що є правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах, та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий

Судді