справа № 355/508/21 головуючий у суді І інстанції Червонописький В.С.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць Олена Ярославівна, про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та про скасування запису про зміну іпотекодавця в Державному реєстрі іпотек, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу (відступлення права вимоги) від 17 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Надра», за яким на користь ОСОБА_2 відступлено банком право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №26/П/43/2006-840 від 01 серпня 2006 року; скасувати запис, внесений приватним нотаріусом КМНО Зеєць О.Я. про зміну іпотекодержателя в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 430465503 від 17 вересня 2018 року).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, 01 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір №26/П/43/2006-40, за яким позивач є позичальником, а поручителем є ОСОБА_3 . 01 серпня 2006 року в якості забезпечення кредиту між позивачем та позикодавцем було укладено іпотечний договір, за яким в якості забезпечення кредиту в заставу передано нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 . Оскільки не в повній мірі виконувались умови кредитного договору та виникла заборгованоість по сплаті кредитних платежів, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2011 року стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 24/П/43/2006-840 від 01 серпня 2006 року в розмірі 396 015 грн. 57 коп. 17 вересня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра» відступлено право вимоги за кредитним договором №26/П/43/2006-840 від 01 серпня 2006 року та за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Мироник О.В. за реєстровим №4265 від 01 серпня 2006 року. Разом з тим, позивач зазначає, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та судовій практиці, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 06 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, зазначені нею в позовній заяві, та вказує про те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 зазначено, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, а, відтак, має бути визнано недійним. Враховуючи зазначене, позивач вказує, що її позовні вимоги є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» вказує про те, що спірний договір про відступлення прав вимоги не має всіх обов`язкових ознак, притаманних, договору факторингу, оскільки предметом договору не є надання фінансової послуги за плату; договором не передбачено не тільки повернення фінансування фактору, а й розміру та порядку оплати клієнтом наданої фактором фінансової послуги; договір не містить визначених Законом № 2664-III умов; мета договору не полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги, а полягає у відступленні (переданні) права вимоги. Враховуючи те, що позивачем не надано жодних доказів, що свідчать про недійсність укладеного договору про відступлення права вимоги - цей договір є правомірним правочином. Розглядаючи зазначену справу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі нормами чинного законодавства та висновками Верховного Суду, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. При цьому, апеляційна скарга є необґрунтованою, наведені у скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вказаного позову та не дають підстав вважати, що порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначено у скарзі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «Надра» 01 серпня 2006 року було укладено кредитний договір №26/П/43/2006-840, за яким позивач є позичальником, а поручителем є ОСОБА_3 .

01 серпня 2006 року в якості забезпечення кредиту між позивачем та позикодавцем було укладено іпотечний договір, за яким в якості забезпечення кредиту в заставу передано нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 .

В 2009 році позивач з ОСОБА_3 розірвали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 від 14 січня 2010 року.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2011 року стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №24/П/43/2006-840 від 01 серпня 2006 року в розмірі 396 015 грн. 57 коп., 1 700 грн. судового збору та 120 грн. інформаційно-технічного забезпечення.

В матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу прав вимоги від 17 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра», за яким відступлено право вимоги за кредитним договором №26/П/43/2006-840 від 01 серпня 2006 року та за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Мироник О.В. за реєстровим № 4265 від 01 серпня 2006 року.

Крім того, позивачем надано суду копії публічного паспорту активу (права вимоги фізичних осіб - індивідуальні позичальники) від 02 квітня 2018 року щодо іпотечного майна, яке є забезпеченням по кредиту, лист ФГВФО, згідно якого купівля кредиту на аукціонах не можлива самими позичальниками або поручителями по кредиту, заяву ОСОБА_2 16 серпня 2018 року на ім`я керівника «Електронні торги України», де остання підтвердила, що не є позичальником або поручителем по лоту №UА-ЕА-2018-06-05-000157-b-162, протокол електронного аукціону № UА-ЕА-2018-06-05-000157-b-162, де єдиним учасником торгів вказана ОСОБА_2 та копію договору №26/П/43/2006-840 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 17 вересня 2018 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується по суті з такими висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно з пунктом частиною першою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 655 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому, слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «Надра» 01 серпня 2006 року було укладено кредитний договір №26/П/43/2006-840, за яким позивач є позичальником, а поручителем є ОСОБА_3 .

01 серпня 2006 року в якості забезпечення кредиту між позивачем та позикодавцем було укладено іпотечний договір, за яким в якості забезпечення кредиту в заставу передано нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу прав вимоги від 17 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра», за яким відступлено право вимоги за кредитним договором №26/П/43/2006-840 від 01 серпня 2006 року та за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Мироник О.В. за реєстровим № 4265 від 01 серпня 2006 року.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)).

Договори купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором за їхніми ознаками є договорами, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на відповідача як нового кредитора.

ОСОБА_2 не набула права здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором у неї виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. Отже, такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу. Вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про те, що суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (пункти 51-52)).

Крім того, положення нормативно-правових актів, які врегулювали процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19).

У справі, що переглядається, банк ПАТ «КБ «Надра» перебував в стадії ліквідації. З огляду на вказане, продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи. Тому, помилковими є доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 , як фізична особа в силу вимог закону не могла бути стороною договору відступлення прав вимоги.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача, на висновки викладені в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11, оскільки Велика Палата Верховного суду у справі № 906/1174/18 від 16 березня 2021 року відступила від зазначених висновків.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач не навела доводів та не надала доказів на їх обґрунтування в частині порушення її прав оскаржуваними договорами.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 02 листопада 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.