ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6953/23 Справа № 201/3694/23 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

за апеляційною скаргою Дніпропетровської обласної прокуратури

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2023 року,-

В С Т А Н О В И В:

27 березня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила суд стягнути з Державного бюджету України грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 619 250,00 грн. та відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 128 880,00 грн., завданих незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Позов мотивований тим, що позивач незаконно перебувала під кримінальним переслідуванням з 30 вересня 2019 року по 01 березня 2023 року. Під час досудового розслідування позивач зазнала значних душевних страждань, втратила свої нормальні життєві зв`язки, вона знаходиться у постійній стресовій ситуації, почала погано спати ночами, втратила віру у справедливість, позивач змушена була докладати значних зусиль для підтвердження своєї невинуватості у вчиненні злочину, зокрема, зверталася за наданням юридичної (правової) допомоги (а.с.1-17).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволенні.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 619250,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 128880,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 16000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу (а.с.175-185).

Не погодившись з рішення суду, Дніпропетровська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі ( а.с. 209-217).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 30.09.2019 року позивачу в рамках розслідування кримінального провадження №0000162 від 30.09.2019 року старшим слідчим Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Король Микитою Олеговичем за погодженням з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області Кучерським Станіславом Миколайовичем було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а саме у заволодінні чужим майном шляхом обману, у зв`язку з чим позивач набула статус підозрюваної особи.

30.09.2019 року ОСОБА_1 старшим слідчим Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Король М.О. за погодженням з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області Кучерським С.М за результатами розслідування кримінального провадження №0000162 від 30.09.2019 року, було вручено обвинувальний акт та пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а саме заволодінні чужим майном шляхом обману. Як встановлено з наведеного обвинувального акту, сторона обвинувачення вважала, що позивач, діючи умисно, шляхом обману, а саме неповідомлення відомостей про набуття права власності членом домогосподарства на транспортний засіб та неповідомленням відомостей про реалізацію іншого транспортного засобу, заволоділа коштами державного бюджету (житлової субсидії) для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива за період з травня 2015 року по квітень 2016 року в сумі 7 413,73 гривень та з травня 2016 року по квітень 2017 року у сумі 4 716,87 гривень загальною сумою 12 148,60 грн. та в подальшому розпорядилася ними на власний розсуд.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2019 року у справі №201/11196/19, залишеною без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.01.2020 року, обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000162, відомості про яке 30 вересня 2019 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000162, стосовно позивача, було повернуто прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Кучерському С.М. для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України.

Підставою для повернення обвинувального акту прокурору стало позбавлення позивача права на захист під час досудового розслідування, а також можливості ефективно здійснювати свій захист від конкретного і зрозумілого обвинувачення (позивач є глухою з дитинства і не мала відповідної можливості здійснювати самостійно свій захист, при цьому, під час досудового розслідування захисник і сурдоперекладач позивачу не залучався, що перешкоджало їй усвідомлювати характер процесуальних і слідчий дій за її участю).

11.02.2020 року, після зміни обвинувального акту, старшим слідчим Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Афанасьєвим К.О. за погодженням з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області Кучерським С.М. по кримінальному провадженню №0000162 від 30.09.2019 року повторно відкрито матеріали досудового розслідування, вручено обвинувальний акт та пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, а саме заволодінні чужим майном шляхом обману.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2020 у справі №201/11196/19 обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000162 від 30.09.2019 року було повернуто прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Кучерському С.М. для внесення з урахуванням вимог глави 25 Кримінального процесуального кодексу України.

07.08.2020 року ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження №0000162 від 30.09.2019 року старшим слідчим Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Афанасьєвим Кирилом Олеговичем, за погодженням з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області Кучерським С.М., повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та втретє вручено обвинувальний акт та пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а саме заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2021 року у справі №201/11196/19 кримінальне провадження №0000162 стосовно ОСОБА_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України було закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01.04.2022 року у справі №201/11196/19 було частково задоволено апеляційну скаргу захисника в інтересах позивача, скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2021 року, якою кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

01.03.2023 року прокурором правобережної окружної прокуратури міста Дніпра Білень А.І. винесено, за погодженням з заступником керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення. В наведеній постанові зазначено, що під час досудового слідства прокурор дійшов переконання, що пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення не підтверджується через відсутність складу кримінального правопорушення. Також зазначено, що довести той факт, що подаючи декларацію, ОСОБА_1 умисно, шляхом обману, заволоділа державними коштами неможливо. Крім того, ОСОБА_1 не отримувала кошти нарочно, а у вигляді пільг на комунальні послуги.

Також в постанові зазначено, що Центральним управлінням соціального захисту населення ДМР від 03.10.2019 року за №Т-14/1 надано відповідь про те, що кошти в сумі 4716,87 грн. виплачені правомірно та поверненню не підлягають, а тому позивачці помилково було повідомлено у надмірній виплаті цих коштів у зазначеному розмірі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.03.2023 у справі №201/11196/19 на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України було закрито кримінальне провадження, внесене 30.09.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000162 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Вказана ухвала суду набрала законної сили 08.03.2023 року.

01.10.2019 року ОСОБА_1 уклала договір про надання правової допомоги №15 від 01 жовтня 2019 року з адвокатом Скалецьким В.А. На підставі договору про надання правової допомоги №15 від 01 жовтня 2019 року та додаткових угод до нього від 03 жовтня 2019 року адвокат Скалецький В.А. в період з 01.10.2019 по 17.03.2023 надавав позивачу правову допомогу як обвинуваченій в рамках кримінального провадження №0000162 від 30.09.2019 року, був її захисником відповідно до вимог КПК України.

Послуги, які адвокат Скалецький В.А., як захисник Трусової О.П. надавав останній в рамках кримінального провадження №0000162 відображені у зведеному акті приймання-передачі наданих послуг від 17.03.2023 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 , відбулося з реабілітуючих підстав (через відсутність складу кримінального правопорушення), а тому позивач має право на отримання відшкодування шкоди згідно із Законом України № 266/94-ВР.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керувався, характером та тривалістю душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ, а також конкретні обставини по справі, керується принципом розумності, виваженості та справедливості. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Щодо розміру стягнутої матеріальної шкоди (понесені судові витрати на правову допомогу) суд задовольняючи таку вимогу, виходив з того, що всі послуги, які адвокат Скалецький В.А., як захисник Трусової О.П. надавав в рамках кримінального провадження №0000162 знайшли своє відображення у зведеному акті приймання-передачі наданих послуг від 17.03.2023 року.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Так, ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) об`єктом захисту називає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, належить відшкодування моральної шкоди (пункт 9 вказаної частини).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).

Статтею 56 Конституції України визначено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11.05.2022р. у справі № 201/4534/20 (провадження № 61-7077св21) відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 (провадження №14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до п.п. 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого поставною Кабінету міністрів України від 15.04.2015р. № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Основними завданнями Казначейства є: реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Таким законом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Закон України № 266/94-ВР).

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

Відповідно до Закону України № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди передбачено тільки у випадках визнання особи невинуватою або якщо справу закрито з реабілітуючих підстав.

Отже, Закон України № 266/94-ВР пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто, право на відшкодування виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Реабілітуючі підстави, на відміну від нереабілітуючих, для застосування Закону № 266/94-ВР пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/ обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Отже законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо наведених ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності та справедливості.

Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження№ 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справа № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18) зазначено, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді та вичерпанням можливостей їх отримати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19) зроблено висновок про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Як вбачається із матеріалів справи, 01.03.2023 року прокурором правобережної окружної прокуратури міста Дніпра Білень А.І. винесено, за погодженням з заступником керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення через відсутність складу кримінального правопорушення. У зв`язку з цим ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01.03.2023 у справі №201/11196/19 на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України було закрито кримінальне провадження, внесене 30.09.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000162 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Тобто, закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 , відбулося з реабілітуючих підстав (через відсутність складу кримінального правопорушення), а тому позивач має право на отримання відшкодування шкоди згідно із Законом України № 266/94-ВР.

Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону України № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги та моральна шкода.

З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2019 року між ОСОБА_1 та адвокатом Скалецьким В.А. було укладено договір про надання правової допомоги №15 від 01 жовтня 2019 року. На підставі цього договору та додаткових угод до нього від 03 жовтня 2019 року, адвокат Скалецький В.А. в період з 01.10.2019 року по 17.03.2023 року надавав позивачу правову допомогу як обвинуваченій в рамках кримінального провадження №0000162 від 30.09.2019 року, був її захисником відповідно до вимог КПК України.

Адвокат Скалецький В.А., як захисник Трусової О.П. в рамках кримінального провадження №0000162 підготував та подав клопотання про повернення обвинувального акту, яке було задоволено та ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13.12.2019 року у справі №201/11196/19, залишеною без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.01.2020 року, брав участь у ознайомленні з матеріалами досудового розслідування; підготував та подав апеляційну скаргу, яку ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01.04.2022 у справі №201/11196/19 було задоволено; представляв інтереси ОСОБА_1 у підготовчих судових засіданнях, у судових засіданнях першої, апеляційної інстанції; готував та подавав заяви та клопотання; вчиняв інші дії в рамках надання правової допомоги позивачу, яка була безпідставно обвинувачена у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Послуги, які адвокат Скалецький В.А., як захисник Трусової О.П. надавав в рамках кримінального провадження №0000162 знайшли своє відображення у зведеному акті приймання-передачі наданих послуг від 17.03.2023 року (а.с.65-68).

В період перебування позивача під слідством та судом їй була надана юридична (правова) допомога адвокатом Скалецьким В.А. на загальну суму 128 880,00 грн. ( з урахуванням «гонорару успіху адвоката» у розмірі 40 000, 00 грн.).

Враховуючи те, що позивачка незаконно перебувала з 30 вересня 2019 року по 01 березня 2023 року під кримінальним переслідуванням, а саме, 3 роки, 5 місяців і 1 день, під час якого неодноразово порушувались її права, зокрема, було порушено її право на захист, це призвело до погіршення стану здоров`я та завдало їй моральних страждань, додаткові обов`язки, які були покладені на неї у зв`язку з пред`явленням їй необґрунтованого обвинувачення, суттєво обмежили її звичний спосіб життя, соціальні контакти, та можливість виїзду за кордон під час військової агресії з боку російської федерації. Враховуючи глибину моральних і душевних страждань, порушення звичного ритму життя, керуючись принципами рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що суд 1 інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 619 250,00 грн., який не призведе до її збагачення, а буде достатнім для відновлення її порушених прав.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції щодо стягнення на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 128 880,00 грн., як такої яка знайшла своє підтвердження під час розгляду справи.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, що стягнуті з кошти у розмірі 619 250,00 грн., як компенсація моральної шкоди є безпідставно завищеним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, відповідно до ст.23 ЦК України.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. А будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір має суто умовний вираз.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно задовольнив позовні вимоги та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані відповідачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що позивачка понесла витрати на правову допомогу у розмірі 128 880,00 грн., колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

В матеріалах справи наявний зведений акт приймання-передачі наданих послуг від 17.03.2023 року на загальну суму 82 880,00 грн. та з урахуванням «гонорару успіху адвоката» у розмірі 40 000, 00 грн., який передбачений додатковою угодою № 2 від 03.10.2019 року до договору про надання правової допомоги № 15 від 01.10.2019 року, загальна сума понесених витрат на правову допомогу 128 880,00 грн.

Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: