ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7751/23 Справа № 201/593/23 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Горбунової Анни Олександрівни на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що з 27 січня 2007 року вона з відповідачем перебувала в шлюбі, який було розірвано 19 лютого 2019 року. В період шлюбу за спільні кошти вони придбали автомобіль «Skoda Fabia» д/н НОМЕР_1 2008 року випуску та квартиру АДРЕСА_1 . Вартість автомобіля становить 182 8020 грн., а квартири 257 643 грн.. Позивачка вважає, що оскільки з нею проживають двоє їх спільних дітей, які фактично перебувають на її утриманні, в даному випадку є всі підстави для збільшення частки при поділі квартири до 75 відсотків. При цьому, позивачка згодна, щоб за відповідачем було визнано право власності на автомобіль в цілому, а їй присуджено компенсацію 1/2 його частини в грошовому еквіваленті.

Враховуючи викладене, позивачка просила визнати за відповідачем право власності на автомобіль «Skoda Fabia» д/н НОМЕР_1 2008 року випуску та стягнути на її користь 91 400 грн. компенсації за вказаний автомобіль, та поділити квартиру АДРЕСА_1 зі збільшенням частки, визнавши за нею право власності на частки спірної кварти та за відповідачем частки спірної кварти.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2023 року позовні вимоги задоволено частково, а саме, визнано автомобіль «Skoda Fabia» д/н НОМЕР_1 2008 року випуску та квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя. В порядку розділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири та за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини квартири. В порядку розділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості частини автомобіля у розмірі 91 400,00 грн.. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішене питання розподілу судових витрат між сторонами.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивачки в частині збільшення її частки власності на спірну квартиру є обґрунтованими, так як на утриманні позивачки перебуває двоє неповнолітніх дітей та аліменти, які сплачує відповідач на рівні 2 800 грн. на двох дітей є мінімально можливим розміром. Крім того, суд вказав, що ОСОБА_3 має певні проблеми зі здоров`ям та потребує лікування та навчання з урахуванням її стану здоров`я, а тому наявні підстави для збільшення частки власності позивачки на спірну квартиру до розміру 2/3 частини квартири. При цьому, суд вважав доцільним визнати за відповідачем право власності на спірний автомобіль, а позивачці компенсувати 1/2 частину його вартості.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Горбунова Анна Олександрівна посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати за сторонами по 1/2 частині спірної квартири, а в іншій частині рішення по суті залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що недостатній розмір аліментів, є підставою для звернення із позовом про збільшення розміру аліментів. А не для відступлення від рівності частин спільного майна подружжя. Апелянт вказує, що відповідачці на праві власності належить інша квартира, де вона фактично мешкає з дітьми.

04 вересня 2023 року а адресу Дніпровського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій представник позивачки адвокат Черкавський Юрій Сергійович просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити, з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позовні вимог, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для відступу від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, так як він не відповідає вимогам матеріального та процесуального законів.

Скасовуючи рішення в частині визначення часток та поділу квартири та ухвалюючи в цій частині нове рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що сторони з 27 січня 2007 року по 19 лютого 2019 року перебували в шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлено, що в період шлюбу за спільні кошти подружжя придбало «Skoda Fabia» д/н НОМЕР_1 2008 року випуску та квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За правилами ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Разом з тим, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов`язком.

Розглядаючи вимоги позивачки в частині збільшення її частки власності на спірну квартиру, суд взявши до уваги вимоги ст. 70 СК України та ті обставини, що на утриманні позивачки перебуває двоє неповнолітніх дітей та аліменти, які сплачує відповідач на рівні 2 800 грн. на двох дітей є мінімально можливим розміром, а також врахувавши, що одна із доньок має певні проблеми зі здоров`ям та потребує лікування та навчання з урахуванням її стану здоров`я, вважав, що наявні правові підстави для збільшення частки власності позивачки на спірну квартиру до розміру 2/3 частини квартири.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої, з огляду на наступне.

Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що проживання дітей з позивачкою є правовою підставою для застосування до спірних правовідносин положення ст. 70 СК України, та відступлення від засад рівності часток подружжя, так як вказані обставини самі по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачкою не доведено.

При цьому, стороною позивача ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження розміру витрат, які вона щомісячно несе на утримання дітей, а також, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Крім того, позивачка не позбавлена права звернутись до суду із окремим позовом про збільшення розміру аліментів, або стягнення додаткових витрат на утримання дітей.

Вказане свідчить, що посилання позивачки на проживання з нею дітей та недостатній розмір аліментів для їх утримання є безпідставним.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для відсутплення від засад рівності часток

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині визначення часток та поділу квартири, як таке що суперечить вимогам матеріального та процесуального законів підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про визнання за кожним із сторін по даній справі права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Законність рішення в частині розділу спільної сумісної власності подружжя щодо визнання за ОСОБА_1 право власності на автомобіль та стягнення з останнього на користь ОСОБА_2 компенсації 1/2 частини його вартості, колегією суддів не переглядається, так як доводів щодо незаконності рішення в цій частині, апеляційна скарга не містить.

В зв`язку із частковим апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1932,33 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Горбунової Анни Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2023 року скасувати в частині визначення часток та поділу квартири та в цій частині ухвалити нове рішення.

В порядку розділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,0 кв.м.

В порядку розділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,0 кв.м.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1932,33 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко