Номер провадження: 22-ц/813/2813/23
Справа № 507/1404/21
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зейналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третьої особи - Приватного нотаріуса Бобошко Наталії Євгенівни про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, на рішення Любашівського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Дармакука Т.П. 18 січня 2022 року у смт. Любашівка Одеської області, -

встановила:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Любашівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 , третьої особи Приватного нотаріуса Бобошко Н.Є. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визначення додаткового строку для прийняття спадщини (а.с. 3-7).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний дід ОСОБА_4 , який до дня смерті проживав разом із її бабою ОСОБА_5 та її батьком ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_4 залишився в спадщину житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 .

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 12 квітня 2006 року визнано право власності за ОСОБА_5 на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_4 . Проте, крім ОСОБА_5 спадкоємицею була ще її донька ОСОБА_7 , яка відмовилася від спадщини. На той час батько позивачки ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 1989 році батько одружився вдруге із іншою жінкою ОСОБА_8 , з якою проживав до дня своєї смерті по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 вважала, що вона являється спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_6 .

Рішенням Любашівського районного суду від 18 березня 2021 року ОСОБА_3 було визначено додатковий строк для прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 , але ОСОБА_3 не повідомила суд про право позивачки на спадщину, адже остання як спадкоємець першої черги після смерті батька мала право на частку цього будинку. ОСОБА_3 отримала свідоцтво на спадщину. ОСОБА_2 вказувала, що ОСОБА_3 приховала факт наявності спадкоємця першої черги, тому незаконно прийняла спадщину та стала власником майна.

У липні 2021 року ОСОБА_2 зверталась до нотаріуса, однак її в усній формі відмовлено в оформлені спадщини, оскільки вже видано свідоцтво на спадщину ОСОБА_3 , а також вона пропустила строк для прийняття спадщини та її нотаріус рекомендував звернутися до суду. Встановлений 6-ти місячний строк вона пропустила із поважних причин, оскільки на той час вона перебувала на обліку в Любашівській ЦРЛ, як вагітна з 18 лютого 2005 року, вагітність проходила дуже важко, ІНФОРМАЦІЯ_3 вона народила дитину-інваліда, яка потребувала постійного догляду, а із лютого 2008 року вона прийнята на військову службу за контрактом до Любашівської в/ч, потім переведена до в/ч м. Олешки Херсонської області, де працює по теперішній час.

З огляду на вказане, позивач просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину видане від 01 липня 2021 року приватним нотаріусом Бобошко Н.Є. та визначити додатковий строк для прийняття спадщини , що відкрилася після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 03 вересня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на житловий будинок під АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (а.с. 56).

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 18 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю (а.с. 189-191).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 194-201).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги доводи позивачки щодо поважності причин пропуску строку, необхідного для прийняття спадщини, зокрема, судом не надано належної оцінки важкому захворюванню доньки ОСОБА_2 .

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

01 листопада 2022 року ОСОБА_2 уклала шлюб із ОСОБА_9 та змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».

Сторони про розгляд справи на 17 жовтня 2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явилась ОСОБА_1 .

Крім того, приватний нотаріус Бобошко Н.Є. про розгляд справи на 17 жовтня 2023 року була сповіщена належним чином шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу нотаріуса.

Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Вказаний висновок також узгоджується із правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 20 січня 2023 року у справі №465/6147/18 зазначено, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який до дня смерті проживав разом із дружиною ОСОБА_5 та сином ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, копією домової книга для прописки громадян, поясненнями допитаних в судовому засіданні судом першої інстанції свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 (а.с.16, 98-111).

Після смерті ОСОБА_4 залишився в спадщину житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.18).

Судом першої інстанції встановлено, що після смерті ОСОБА_6 спадкова справа нотаріусом не заведена.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 12 квітня 2006 року було визнано право власності за ОСОБА_5 на спадкове майно, що залишилося після смерті її чоловіка ОСОБА_4 - на житловий будинок із господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с.134).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.119).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 липня 2021 року, ОСОБА_3 успадкувала після смерті матері ОСОБА_5 вищевказаний житловий будинок із господарськими будівлями (а.с.159).

Позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Спадкування за правом представлення врегульовано положеннями статті 1266 ЦК України, якою передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно ч. 1, 4 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 1 ст. 1296 ЦК України передбачено що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

З оспорюваного позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Бобошко Н.Є. 01 липня 2021 року вбачається, що ОСОБА_3 успадкувала після смерті матері ОСОБА_5 житловий будинок із господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 (а.с.159).

З матеріалів спадкової справи № 60/2021 вбачається, що єдиною спадкоємицею, яка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , є її донька ОСОБА_3 (а.с.118).

З матеріалів справи вбачається та не спростовано позивачем, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , із заявою у встановлений ст.1268 ЦК України строк до нотаріуса не зверталася.

Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що при розгляді справ про спадкування суди мають звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні.

Таким чином, передумовою звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав є саме постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність порушень прав позивача у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_3 , виданого приватним нотаріусом Бобошко Н.Є. 01 липня 2021 року.

Крім того, судом обґрунтовано не прийнято до уваги позицію представника позивача про те, що до спадкового майна, яке залишилася після смерті ОСОБА_5 не входив цілий житловий будинок, адже частину будинку фактично успадкував її батько ОСОБА_6 після смерті свого батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки вони проживали разом до дня смерті по АДРЕСА_1 .

Включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним (постанова КЦС у складі ВС від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11).

З матеріалів справи вбачається, що спадщина, на яку видано свідоцтво про право власності, складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_5 на підставі рішення Любашівського районного суду Одеської області від 12 квітня 2006 року.

З рішення Любашівського районного суду Одеської області від 12 квітня 2006 року у справі №2-302-06 вбачається, що за ОСОБА_5 було визнано право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , на житловий будинок із господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с.134).

Згідно ч. ч. 4 та 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначене рішення Любашівського районного суду Одеської області від 12 квітня 2006 року, набрало законної сили та ОСОБА_1 його не оскаржувала.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі викладеного суд дійшов вірного висновку, що спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 , складається із права власності на житловий будинок із господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що правові підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Подільського нотаріального округу Одеської області Бобошко Н.Є., у спадковій справі № 60/2021 на ім`я ОСОБА_3 на майно ОСОБА_5 у вигляді житлового будинку із господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 - відсутні.

Щодо вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини.

При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

При оцінці наявності поважних причин для визначення додаткового строку на прийняття спадщини, суди повинні розмежовувати два періоди та оцінювати наявність об`єктивних, непереборних перешкод для реалізацією особою права на прийняття спадщини. Перший період - період, визначений законом для прийняття спадщини (6 місяців від дня відкриття спадщини), другий період - від дня закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини до дня звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Факт перебування на лікуванні в закладі охорони здоров`я у всіх випадках не може вважатися безумовною підставою для визначення додаткового строку. Важливими у цьому аспекті є тривалість стаціонарного лікування та ступінь захворювання.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17 лютого 2022 року у справі № 953/15603/20 (провадження № 61-12451св21).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , їхні родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження, свідоцтвом про одруження (а.с.10-13).

Таким чином, у даному випадку моментом відкриття спадщини є 25 квітня 2005 року. Шестимісячний строк, встановлений законом для її прийняття, сплив 25 жовтня 2005 року.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 знаходилася на диспансерному обліку в лікаря-гінеколога з 18 лютого 2005 року, як вагітна, ІНФОРМАЦІЯ_3 народила дитину.

Однак, матеріали справи не містять доказів перебування ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні у період з 25 квітня 2005 року по 25 жовтня 2005 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, строк на звернення із заявою про прийняття спадщини пропущений позивачкою без поважних причин, оскільки наведені нею обставини щодо її знаходження на обліку у лікаря-гінеколога в Любашівській лікарні та народження дитини, яка має певні проблеми із здоров`ям, жодним чином не підтверджують поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 .

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про надання їй додаткового строку для прийняття спадщини у вересні 2021 року, тобто, через 16 років після відкриття спадщини після смерті батька, проте докази щодо неможливості подання заяви про прийняття спадщини у зв`язку із хворобою доньки є недостатніми доказами, оскільки охоплюють неповний період строку, відведеного на прийняття спадщини.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги доводи апелянта щодо поважності причин пропуску строку, необхідного для прийняття спадщини, зокрема, судом не надано належної оцінки важкому захворюванню доньки позивачки.

Колегія суддів зазначає, що факт хвороби дитини апелянта жодним чином не пояснює, що заважало ОСОБА_2 протягом значного тривалого часу - 16 років, звернутися до нотаріуса із заявою при прийняття спадщини після смерті батька.

Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що для подання заяви про прийняття спадщини не обов`язково їхати до нотаріальної контори, оскільки законодавство не позбавляє спадкоємця права направити таку заяву за допомогою засобів поштового зв`язку, а також подати її через орган місцевого самоврядування.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій не встановили існування поважних причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 18 січня 2022 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 18 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 02 листопада 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе