ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7350/23 Справа № 205/3603/22 Суддя у 1-й інстанції - Федотова В.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

22 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

В обґрунтування позову зазначив, що він помилково перерахував на належний відповідачу ОСОБА_2 поточний рахунок грошові кошти у загальному в розмірі 22 000 грн. трьома траншами: 23.03.2022 року на суму 15 000 грн., 16.04.2022 року 5 000 грн. та 21.04.2022 року 2 000 грн. Кошти були перераховані шляхом грошового переказу з власного карткового рахунку через додаток «Приват24». Позивач посилається на те, що між сторонами немає ділових чи договірних відносин, а отже відповідач безпідставно набув грошові кошти і зобов`язаний їх повернути відповідно до положень статей 1212, 1213 ЦК України. 09.06.2022 року позивач звернувся до відповідача із претензією повернути вказані кошти, однак вказана вимога залишилась без задоволення. Таким чином, позивач змушений звернутись до суду та просити стягнути із відповідача на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 22 000 грн., судові витрати по справі та витрати на правову допомогу у розмірі 4 400 грн.(а.с.1-5).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 22 000 гривень 00 копійок та вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.38-41).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2023 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів було задоволено, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів було скасовано, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.82-83).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 22 000 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 4 400 (чотири тисячі чотириста) гривень.(а.с.133-138).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог (а.с.153-160).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 через додаток «Приват24» помилково перерахував на належний відповідачу ОСОБА_2 поточний рахунок грошові кошти з власного карткового рахунку у загальному в розмірі 22000 грн. трьома траншами: 23.03.2022 року у розмірі 15000 грн., 16.04.2022 року у розмірі 5000 грн. та 21.04.2022 року у розмірі 2000 грн. (а.с. 6-8).

09.06.2022 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення коштів у семиденний строк (а.с. 9), проте вказана вимога залишилися без відповіді.

Із відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 24.01.2023 року, яку було надано на адвокатський запит представника позивача, вбачається, що згідно Єдиного Державного реєстру транспортних засобів та наявних баз станом на 21.01.2023 року автомобіль «Audi А4», 2009 року випуску, білого кольору за громадянином ОСОБА_1 не був зареєстрований.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що оскільки відповідачем не доведено набуття зазначених коштів на правовій підставі, до цього часу безпідставно отримані ним грошові кошти позивачу повернуті не були, доказів перерахування позивачу вказаних коштів матеріали справи не містять, а тому суд прийшов до висновку, що вимоги позивача в силу ст.ст. 1212, 1213 ЦК України є законними, обґрунтованими та доведеними,

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальні підстави виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям чи збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Положеннями ч. 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

До предмету доказування у цій справі входить встановлення наступних обставин: чи набув відповідне майно відповідач за рахунок позивача; чи є для цього підстави.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Положеннями п. 2.35 постанови Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» встановлено, що кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначеній строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Згідно із вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як вбачається зі змісту ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд 1 інстанції зазначив, що посилання відповідача на те, що зазначені кошти були перераховані йому позивачем на правовій підставі, а саме за організацію та ремонт автомобіля позивача марки «Audi A4», однак не надав суду належних та допустимих доказів, як то копії договорів, рахунків, актів виконаних робіт, розписок, чеків та ін., які б свідчили про набуття вказаних грошових коштів на правовій підставі, передбаченій законом або угодою.

Таким чином, посилання відповідача на те, що зазначені кошти були сплачені позивачем на рахунок відповідача за надання позивачу послуг з організації ремонту автомобіля «Audi A4» не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, відповідними доказами підтверджені не були.

Вказане свідчить, що відповідач ОСОБА_2 збагатився, тобто набув зазначені грошові кошти за рахунок позивача поза правовою підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам вказаним у відзиві на позовну заяву, яким суд 1 інстанції надав обґрунтовані відповіді та правомірно не прийняв їх до уваги.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми 1212 ЦК України, викладених у постанові від 16.01.2019 року в справі № 753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18), зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Оскільки відповідачем не доведено набуття зазначених коштів на правовій підставі, до цього часу безпідставно отримані ним грошові кошти позивачу повернуті не були, доказів перерахування позивачу вказаних коштів матеріали справи не містять, а тому суд 1 інстанції дійшов законного висновку, що вимоги позивача в силу ст.ст. 1212, 1213 ЦК України є законними, обґрунтованими та доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки за встановлених судом обставин порушуються права позивача, як власника грошових коштів безпідставно набутих відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про допит свідків, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в суді першої інстанції на клопотання відповідача були допитані свідки, проте, відповідно до ч.1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Допит свідків не зможе підтвердити наявність у відповідача правових підстав отримання грошових коштів від позивача, оскільки такі доводи повинні підтверджуватися письмовими доказами.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо виникнення правовідносин між позивачем та відповідачем, не підтверджені жодними достовірними, належними та допустимими доказами, зокрема до матеріалів справи не надано жодних договорів, або інших правочинів, які б свідчили про виникнення таких правовідносин між сторонами.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між позивачем та відповідачем відсутні будь-які укладені правочини, тобто відповідач набув грошові кошти без наявності на те правових підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: