ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7438/23 Справа № 183/4171/22 Суддя у 1-й інстанції - Оладенко О.С. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у Луганській області (надалі за текстом відповідач), у якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на недоотримані щомісячні страхові виплати за період з липня 2014 року по листопад 2020 року в сумі 156276,19 грн.; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотримані щомісячні страхові виплати в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 за період з липня 2014 року по листопад 2020 року в сумі 156276,19 грн. (сто п`ятдесят шість тисяч двісті сімдесят шість гривень 19 копійок); стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 1562,76 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач є спадкоємцем за законом після смерті свого батька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02 серпня 2021 року, яке видане приватним нотаріусом Сєвєродонецького районного нотаріального округу Луганської області О.М. Фесенко. Однак спадковим майном, на яке видане свідоцтво про право на спадщину за законом, є тільки недоотримана пенсія за життя ОСОБА_3 . Щодо недоотриманих страхових виплат від Фонду соціального страхування України ОСОБА_3 за його життя, то відповідач листом № 3255/02-1 від 22 липня 2021 приватному нотаріусу повідомив, що заборгованість по страховим виплатам перед потерпілим ОСОБА_3 відсутня. Спадкодавець ОСОБА_3 перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Луганської області в м. Стаханові Луганської області, яке на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території, і не було переміщено на територію України, яка підконтрольна органам державної влади. У зв`язку з початком проведення антитерористичної операції на території Луганської області виплату щомісячних страхових виплат батьку позивача було припинено з 01 липня 2014 року.

Постановою відповідача № 1210/1517/1517/21 від 29 березня 2013 встановлена ОСОБА_3 з 01 березня 2013 щомісячна страхова виплата становила 1252,80 грн. виходячи із відкоригованої середньомісячної заробітної плати станом на 01 березня 2013 в сумі 3132,01 грн. Втрата професійної працездатності ОСОБА_3 встановлена в розмірі 40 % безстроково відповідно до довідки МСЕК від 30 травня 1989 року. За життя потерпілий на виробництві ОСОБА_3 як внутрішньо переміщена особа до робочих органів Фонду соціального страхування України за продовженням страхових виплат не звертався. Отже, батьку позивача за життя не сплачено щомісячні страхові виплати за період з 01 липня 2014 по 30 листопада 2020, що підтверджується листом Відповідача № 164/10-1 від 13 січня 2022 року.

Вказані дії Відповідача Позивач вважає незаконними, оскільки були відсутні правові підстави для зупинення та не нарахування соціальних виплат потерпілому ОСОБА_3 . Втрата професійної працездатності ОСОБА_3 була встановлена безстроково, тому і право на отримання страхових виплат не було обмежено у часі. За життя ОСОБА_3 статусу внутрішньо переміщеної особи не мав, за страховими виплатами після липня 2014 року не звертався, але за життя він мав право на безстрокове нарахування та виплату страхових виплат незалежно від звернення до робочих органів відповідача на підконтрольній Україні території, соціальні виплати є його майном, а тому спадкоємець ОСОБА_4 має право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за законом.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що право на призначення та виплату щомісячної страхової суми у випадку трудового каліцтва згідно із статтею 1219 ЦК України до складу спадщини не входить, тому вимоги спадкоємця ОСОБА_1 про визнання права власності та зобов`язання нарахувати страхові виплати є безпідставними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, складеного російською мовою, де прізвище позивача та його батька вказано як « ОСОБА_5 »; копіями паспортів позивача та його батька, де на сторінці, складеній російською мовою їх прізвища зазначені як « ОСОБА_5 »; копією свідоцтва про смерть (а.с.9,10, 81-83).

Постановою Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м.Стаханові Луганської області від 29 березня 2013 року №1210/1517/1517/21 ОСОБА_3 , якому за висновком МСЕК від 30 травня 1989 року встановлено втрату працездатності 40% та 3 групу інвалідності безстроково, призначено щомісячно грошову суму у розмірі 1252,80 грн. з 01 березня 2013 року безстроково (а.с.13).

Як вбачається з листа Управління виконавчої дирекції Фонду у Луганській області від 13 січня 2022, за даними Єдиної інформаційно-аналітичної системи Фонду соціального страхування України, потерпілий ОСОБА_3 перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Стаханові Луганської області. У період з 01 грудня 2014 року до 30 листопада 2010 року нарахування щомісячних страхових виплат ОСОБА_3 не здійснювалось (а.с.15).

У листі від 21 березня 2023 №409/02 зазначено, що за період з 01 липня 2014 року по 30 січня 2022 року потерпілим ОСОБА_3 не звертався із заявою про продовження страхових виплат до відділень управління, які розташовані на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження у повному обсязі (а.с.137-138).

Після смерті ОСОБА_3 заведено спадкову справу приватний нотаріусом Сєвєродонецького районного нотаріального округу Луганської області Фесенком О.М. (а.с. 85,86). Позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з недоотриманої пенсії в Управлінні з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Луганської області у сумі 335859,97 грн. (а.с.11 на звороті).

Нотаріус звернувся з запитом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області щодо заборгованості по страховим виплатам спадкодавця ОСОБА_3 (а.с.11)

Згідно відповіді від 22 липня 2021 року Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування у Луганській області повідомлено приватному нотаріусу, що заборгованість по страховим виплатам перед потерпілим ОСОБА_3 відсутня ( а.с.12).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що право на призначення та виплату щомісячної страхової суми у випадку трудового каліцтва згідно із статтею 1219 ЦК України до складу спадщини не входить, тому вимоги спадкоємця ОСОБА_1 про визнання права власності та зобов`язання нарахувати страхові виплати є безпідставними.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 1227 ЦК України передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частина перша статті 1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Згідно пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV (у редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ) особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначає Кабінет Міністрів України.

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи наведено у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Жодним законом України не визначено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18), постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц (провадження № 61-34175св18) та у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц (провадження № 61-6270св18) зазначено про те, що, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV, який з 01 січня 2015 року діє у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ та має назву «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Статтею 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції до 01 січня 2015 року) передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком.

Частиною першою статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них.

Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв`язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров`я (ч. 6 ст. 47 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що страхові виплати як призначаються, так і продовжуються на строк, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком.

Жодним законом не передбачено як призначення, так і продовження страхової виплати на період дії довідки внутрішньо переміщеної особи.

Як зазначалося вище, потерпілий ОСОБА_3 перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Стаханові Луганської області, яке находиться на окупованій території та мав право на отримання страхових виплат відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» безстроково, наявність як підстав для продовження страхових виплат на певний час, так і підстав для припинення страхових виплат, передбачених статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», не встановлено.

У статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачено випадки припинення страхових виплат і надання соціальних послуг: на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; в інших випадках, передбачених законодавством.

Постановами Кабінету Міністрів України №№ 531, 637 та 595 встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення АТО, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам.

Вказані підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Про необхідність соціального захисту осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях ідеться і в Законі України від 18 січня 2018 року № 2268-VІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» .

У статті 2 цього Закону передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц, у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц, у постанові Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі № 418/2434/18.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, оскільки потерпілому ОСОБА_3 , якому за висновком МСЕК від 30 травня 1989 року встановлено втрату працездатності 40% та 3 групу інвалідності безстроково, призначено щомісячно грошову суму у розмірі 1252,80 грн. з 01 березня 2013 року безстроково, тому останній мав право на нарахування та виплату страхових виплат незалежно від звернення до робочих груп Фонду про продовження виплат. ОСОБА_3 за життя право на отримання страхових виплат не втратив, тому позивач як спадкоємець відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за законом недоотримані щомісячні страхові виплати за період з липня 2014 року по листопад 2020 року в сумі 156276,19 гр.

Посилання суду першої інстанції на те, що право на призначення та виплату щомісячної страхової суми у випадку трудового каліцтва згідно із статтею 1219 ЦК України до складу спадщини не входить, колегія суддів вважає помилковими, оскільки припинення страхових виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених страхових виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання страхових виплат.

Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю, а тому спадкоємець ОСОБА_1 відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання страхових виплат у порядку спадкування за законом.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то понесені судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 3438,07 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2023 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на недоотримані щомісячні страхові виплати за період з липня 2014 року по листопад 2020 року в сумі 156276,19 грн..

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотримані щомісячні страхові виплати в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 за період з липня 2014 року по листопад 2020 року в сумі 156276,19 грн..

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3438,07 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко