233 № 233/4716/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Малінов О. С.

при секретарі Штреккер В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в дистанційному режимі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди»,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом про захист честі, гідності, ділової репутації шляхом визнання недостовірною інформації, яка була поширена головою Костянтинівської територіальної громади ОСОБА_2 під час інтерв`ю, оприлюдненого в YouNube, зобов`язання її спростування та відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн., та судових витрат.

У підтвердження своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що під час інтерв`ю, оприлюдненого в YouTube, відповідач ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді голови Костянтинівської територіальної громади, розповсюдив щодо неї неправдиву інформації, а саме: що вона з 14.04.2015 року по 29.09.2021 року працюючи на посаді начальника управління Костянтинівської міської ради, винна в тому, що садочок (ДНЗ № 23 «Усмішка» було не запущено 1 вересня 2021 року, і взагалі він цілий рік не працював; саме нею ( ОСОБА_1 ) був обраний спосіб ремонту цього садочку: своїми власними силами за рахунок і руками вихователів і працівників цього садочку; управлінням освіти було неякісно замовлено завдання на проектування даху та капітального ремонту будівлі ДНЗ № 23, невірно зроблений дах, не враховано утеплення цього будинку; нею (керівником управління освіти) було наказано працівником ДНЗ № 23 виконувати ремонт внутрішніх приміщень закладу дошкільної освіти. Зазначена інформація є недостовірною оскільки не відповідає дійсності, поширення окресленої інформації порушує немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію позивача. У зв`язку з викладеним, просить зобов`язати спростувати недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_1 поширену головою Костянтинівської територіальної громади ОСОБА_2 публічно зробити оголошення у формі відеозвернення до жителів Костянтинівської територіальної громади та розмістити відповідне відео звернення на сайті міської ради, повідомивши про ухвалене у справі судове рішення та заявити, що інформація, яка була ним поширена під час публічного інтерв`ю, опублікованого 12.09.2021 року, є недостовірною. Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь суму компенсації за завдану моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та судові витрати.

05 червня 2023 року позивачка ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги, просила суд зобов`язати ОСОБА_2 розмістити спростування в мережі Інтернет: на його сторінці в соціальних мережах Фейсбук, Інстаграм або в групах Телеграмі чи Вайбері Типичная Костянтиновка, Константиновка сегодня або шляхом розміщення запису спростування на будь якому каналі YouTube, повідомивши про ухвалене у справі судове рішення та заявити, що інформація. Яка була ним поширена під час публічного інтерв`ю, опублікованого 12.09.2021 року, є недостовірною; інші позовні вимоги залишити без змін (а.с. 136).

У судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити в повному обсязі (а.с.165).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справу у його відсутність, надав відзив на позовну заяву. Відповідно наданого відзиву відповідач ОСОБА_2 пояснив, що: з метою забезпечення правильного й однакового застосування законодавства, що регулює захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення, які викладені в постанові від 27.02.2009 року N 1. Де крім іншого Верховний Суд України зробив такі висновки: Пункт 12. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Окремо, просить суд врахувати, що межа допустимої критики щодо державного службовця/працівників органів місцевого самоврядування визначається з урахуванням конкретних обставин і може бути ширшою, ніж щодо приватної особи.

Тому державний службовець/працівник органів місцевого самоврядування має бути готовим виявляти більшу толерантність до висловлювань в його бік, у тому числі і ті, що розповсюджуються через засоби масової інформації. Адже однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому є свобода вираження поглядів. Своєю чергою, плюралізм не може існувати без висловлення критичних думок та ведення неприємних дискусій, що передусім стосується публічних діячів.

Крім того, просить суд врахувати положення Декларації про свободу політичної дискусії в засобах масової інформації, ухваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи (далі по тексту Декларація), а також важливі рекомендації Резолюції 1165 (1998) Парламентської асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. Зокрема, названа Резолюція зазначає, що публічними фігурами є ті особи, хто обіймає державну посаду і/або користується державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті: в політиці, економіці, мистецтві, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі.

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, відповідно, вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики в засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. Водночас зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх вчинків і повинні це усвідомлювати. До речі, це правило поширюється і на членів сімей та близьких родичів публічних осіб.

Тобто будь-яке судження, яке має оцінний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Якщо особа вважає, що оцінні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона має право скористатися наданим їй законодавчим правом на відповідь.

Відтак, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, є позовні вимоги щодо нього, про: визнання ОСОБА_2 поширювачем інформації стислий виклад підстав за яких заперечується: саме ОСОБА_2 , а ні як фізична особа, ані як міський голова, інформацію не поширював; визнання недостовірною позиції голови громади, яку інтерв`юер отримав від міського голови Азарова Олега Анатолійовича, про події та відповідальну особу за події на об`єкті комунальної власності Костянтинівський дошкільний навчальний заклад ясла садок №23 Усмішка Костянтинівської міської ради Донецької області, недостовірною, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 про……. стислий виклад підстав за яких заперечується: а) не можливо визнавати недостовірною інформацію про щось; б) в інтерв`ю наведені оціночні судження керівника вищого рівня відносно керівника, який несе загальну відповідальність згідно законодавства та внутрішніх регламентуючих документів, і який йому підзвітний; зобов`язання ОСОБА_2 спростувати оціночні судження його як керівника юридичної особи, про події та відповідальну особу за події на об`єкті комунальної власності Костянтинівський дошкільний навчальний заклад ясла-садок №23 Усмішка Костянтинівської міської ради Донецької області, недостовірною, яка

принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 про…….стислий виклад підстав за яких заперечується: а) не можливо визнавати недостовірною інформацію про щось; б) в інтерв`ю наведені оціночні судження які не підлягають спростуванню; стягнення суми компенсації за завдану моральну шкоду стислий виклад підстав за яких заперечується: відсутній юридичний склад правопорушення (поширення недостовірної інформації) (а.с. 157-161, 166).

Відповідно до наданої відповіді на відзив, позивачка ОСОБА_3 суду пояснила: що відповідно до п.15 Постанови Пленуму «Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі». Отже, ОСОБА_2 саме у такий спосіб під час інтерв`ю з однією особою , перебуваючи тоді ще на посаді міського голови, в своєму кабінеті, створив та поширив (цій особі) неправдиву інформацію стосовно неї. Про шо свідчить відеоролик, викладений на каналі YouТube 12/09/2021 року та поширений в подальшому. ОСОБА_2 створив та поширив проти неї саме неправдиву інформацію, а не зробив оціночні судження, або висловив критику. Отже, фраза « ОСОБА_1 , керівник управління освіти Костянтинівської міської ради винна у тому, що садочок (ДНЗ №23 «Усмішка») було не запущено 1 вересня і взагалі він цілий рік не працював» - є фактичним твердженням, яке не відповідає дійсності, викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, які не відповідають дійсності. Садочок не працював не через її вину, як начальника управління освіти , а з об`єктивних причин. Докази наведені в її позовній заяві. А саме. З 30.09.2020 року він був зачинений на капітальний ремонт відповідно до рішення міської ради про передачу функцій замовника ремонту Департаменту освіти облдержадмінстрації та наказу в.о. начальника управління освіти. На початку 2021 року роботи призупинилися через вимоги Замовника будівництва про необхідність коригування проектно-кошторисної документації. Вона виконала всі вимоги Замовника будівництва та розпочала претензійну роботу стосовно порушення термінів та неякісного виконання робіт. З травня 2021 року розпорядженням ОСОБА_2 вона була відсторонена від виконання своїх обов`язків і втратила можливість впливати на хід робіт по завершенню ремонту садочку. Отже, ці докази спростовують факт її вини в тому, що садочок не працював цілий рік , і не запрацював з 01.09.2021 року. Службове розслідування стосовно невиконання нею обов`язків щодо 23 садочку міським головою не ініційовувалося.

Фраза Азарова О. «Саме мною ( ОСОБА_1 , керівником управління освіти Костянтинівської міської ради) був обраний такий спосіб ремонту цього садочку: своїми власними силами за рахунок і руками вихователів і працівників цього садочку» - є неправдивим твердженням, яке не відповідає дійсності тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі. Висловлення ОСОБА_4 «Управлінням освіти було неякісно замовлене завдання на проектування даху та капітального ремонту будівлі ДНЗ № 23, невірно зроблений дах» є неправдивим твердженням, яке не відповідає дійсності, містить відомості про події та явища, які не відповідають дійсності. Дах був зроблений якісно, про що є відповідний сертифікат. При коригування проекту з утеплення приміщення було враховано утеплення стін. Про що свідчить лист до проектувальника та висновок експертизи. Висловлення ОСОБА_4 « Мною (керівником управління освіти) було наказано працівникам ДНЗ №23 виконувати ремонт внутрішніх приміщень закладу дошкільної освіти» є неправдивим твердженням, так як воно не відповідає дійсності. Ці вищезазначені твердження не є оціночними судженнями або критикою. Це є поширення неправдивої інформації, у зв`язку з чим, просила задовольнити позов у повному обсязі (а.с. 162-163).

Вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що під час інтерв`ю, оприлюдненого в YouTube, відповідач ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді голови Костянтинівської територіальної громади, розповсюдив щодо позивачки ОСОБА_1 інформацію (аудіо файл, додаток 4, а.с. 33).

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України(тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб; підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь ,а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Згідно із частинами четвертою та сьомою статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Так, статтею 32 Конституції України, ст. ст. 277, 297 ЦК України гарантовано судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, захистити свої гідність, честь, ділову репутацію.

Разом з тим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 30 Закону України Про інформацію, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Як визначено у ч. 2 даної статті, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Викладення відповідачем, перебуваючи на посаді голови Костянтинівської територіальної громади, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб, таке висловлювання не порушує немайнові права позивача та будь-якої негативної характеристики не несуть.

Отже, у сенсі ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України, ч. 4 ст. 10 ЦПК України, є складовою частиною національного законодавства, зокрема у рішеннях цього суду у справах Грінберг проти Росії , Лінгенс проти Австрії .

У справі Торгіерсон проти Нідерландів, рішення № 11308/84 Європейський Суд з прав людини зробив висновок, що стаття 10 Конвенції передбачає різницю між «інформацією» та «ідеями». З цього можна зробити висновок, що свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити. Вона включає також погляди, критику, припущення. Таким чином, гарантії статі 10 поширюються не тільки на «правдиву», тобто таку, що ґрунтується на фактах, інформацію. Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не повинна доводити їх правдивість - це є порушенням статті 10 Конвенції.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено: «41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист праві основних свобод людини. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя».

Водночас, відповідно до пункту другого статті 10 Конвенції здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 Статті 10 Конвенції, є однією з важливих засад демократичного суспільства і однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції свобода вираження поглядів стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або несерйозні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства". Крім того, стаття 10 захищає не тільки зміст ідей і інформації, що виражаються, але і форму їх поширення (справа "Лінгенс проти Австрії", рішення від 08.07.1986; рішення у справах: "Обершлік проти Австрії (№ 1)" від 23 травня 1991 року та "Women On Waves" та інші проти Португалії" від 3 лютого 2009 року, "Нільсен і Йонсен проти Норвегії", [GC], № 23118/93, п. 43, ECHR 1999-VIII).

Іншими положеннями є розрізнення фактичних тверджень та оціночних суджень. Суд незмінно переконаний, що існування фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не підлягає доказовості. Неможливо здійснити вимогу доведення правдивості оціночних суджень та порушення права на думку як таку, яка є фундаментальним правом, забезпеченим статтею 10 (справи "Лінгенс проти Австрії", рішення від 08.07.1986, "Обершлік проти Австрії №1" рішення від 23 травня 1991 року).

Стаття 10 передбачає різницю між "інформацією" та "ідеями". Свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити. Вона включає також погляди, критику, припущення. Таким чином, гарантії статі 10 поширюються не тільки на "правдиву", тобто таку, що ґрунтується на фактах, інформацію. Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не повинна доводити їх правдивість - це є порушенням статті 10 Конвенції. (Торгіерсон проти Нідерландів, рішення N 11308/84).

Водночас, навіть тоді, коли якесь твердження прирівнюють до оцінного судження, пропорційність втручання може залежати від того, чи ґрунтується твердження, що є предметом спору, на достатніх фактичних підставах, бо навіть суб`єктивна оцінка, яка не має під собою жодної фактичної основи, може виявитися надмірною (рішення у справах "Де Гаєс і Ґійзельс проти Бельгії" від 24 лютого 1997 року, "Обершлік проти Австрії" № 2" від 1 липня 1997 року).

Критерій "необхідності в демократичному суспільстві" вимагає, щоб суд встановив, чи справді "втручання" було зумовлене "нагальною суспільною потребою", чи було воно пропорційним до поставленої легітимної мети і чи були підстави, наведені органами влади держави на його обґрунтування, доречними і достатніми (рішення в справі "Санді Таймс" проти Сполученого Королівства" (№ 1) від 26 квітня 1979 року). Визначаючи, чи існує така "потреба" і яких заходів слід ужити, щоб її задовольнити, органи влади держави діють у певних межах самостійного оцінювання. Однак їхні дискреційні повноваження не є безмежними, бо існують поряд з європейським механізмом контролю з боку Суду, завдання якого - виносити остаточне рішення щодо того, чи сумісне те або те обмеження зі свободою вираження думки, яку гарантує стаття 10 (рішення у справі "Нільсен і Йонсен проти Норвегії", № 23118/93).

У зв`язку із наведеним, суд також приходить до висновку, що немає фактів, які б доводили, що зазначені вислови в інформації, мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність, ділову репутацію позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено належними доказами свої вимоги про визнання інформації недостовірною, оскільки інформація, яку вона просить визнати недостовірною викладена в формі оціночних суджень, а тому у такому випадку не підлягають задоволенню і вимоги позивачки про зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформації, оскільки, зазначена вимога є похідною від первісної вимоги позивача про визнання інформації недостовірною.

У частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності її вини.

Згідно із ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно положень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Зважаючи на те, що обставин, з якими закон пов`язує підстави для стягнення моральної шкоди судом не встановлено, а відтак вимога про відшкодування моральної шкоди є також недоведеною та необґрунтованою.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та вказані вище вимоги закону, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов є недоведеним та безпідставним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Судові витрати, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, ст. ст. 23,277,280, 1167 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, відмовити у повному обсязі.

Судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 01 листопада 2023 року.

Суддя