"03" листопада 2023 р.
Справа № 642/3734/23
Провадження № 2/642/1002/23
02 листопада 2023 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Вікторова В.В.
за участю секретаря Шнайдер Д.С.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Харківська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просить визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок їх відсутності в житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців, які передують даті подання позову до суду.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 07.07.2023 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін.
Позивач у судове засідання не з`явився. 12.07.2023 року до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Представник позивача, який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, в тому числі шляхом оголошення на веб-сайті «Судова влада», про причини неявки не повідомили, відзив на позов не надали, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надходило.
Третя особа представник ХМР в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило.
Враховуючи одночасне існування вищезазначених умов суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.02.2022 № 300666634 квартира за адресою: АДРЕСА_1 є комунальною власністю та належить Харківській міській раді.
З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
На підтвердження факту того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають багато років у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з 1997 року, суду надано акти обстеження від 14.02.2022 року та від 04.07.2023 року., посвідчені сусідами позивача.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на положення ст. 72 ЖК УРСР, згідно якого визнання особа (наймач або член його сім`ї) такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цією особою понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках.
Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
За правилами статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Аналіз статі 405 ЦК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалась на те, що відповідач ОСОБА_4 не мешкає у квартирі понад 5 років, а ОСОБА_3 майже 10 років, житлом не цікавляться, комунальні послуги не сплачують та не беруть ніякої участі в утриманні житла, з реєстраційного обліку не знялися, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Тобто в кожному випадку суд має з`ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи.
Розглядаючи справу, суд враховує інтереси всіх сторін і вирішує спір залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховує, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло.
Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.
Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.
На підтвердження своїх доводів позивач надав акти обстеження квартири, посвідчені сусідами позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 від 14.02.2022 та 04.07.2023, з якого вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не проживають за зазначеною вище адресою багато років.
При цьому, громадяни, які підписали відповідні акти не були допитані судом в якості свідків, та не попереджалися про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України. Позивачем не було заявлено суду жодних клопотання про виклик і допит в судовому засіданні свідків. А тому ці акти не можуть бути прийняті судом у якості належного та допустимого доказу.
Інших доказів, які б свідчили про не проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем не надано.
Крім того, доказів, які би об`єктивно свідчили про непроживання відповідачів у вищезазначеній квартирі більше року без поважних причин, позивачем суду не надано.
У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довів, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не проживали у вищезазначеній квартирі більше року без поважних причин.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покласти на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 391 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 247, 259, 263, 265, 280-285 ЦПК України, суд
У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Харківська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя В. В. Вікторов