Справа № 301/2703/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 жовтня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів: Фазикош Г.В., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Зарічанської сільської ради Хустського району Закарпатської області (особа, яка не брала участі у справі) на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 грудня 2019 року у складі судді Марковича І.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,-

встановив :

18 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася в Іршавський районний суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що згідно договору дарування нерухомого майна, вона є власником вбудованих нежитлових приміщень загальною площею 179,50 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується договором дарування посвідченого приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Гецко А.І. 05.01.2018 року за реєстровим № 35.

В 2018 році позивачем було розпочато реконструкцію існуючих вбудованих нежитлових приміщень під житловий будинок на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні позивача та належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі державного акту на земельну ділянку.

Всі будівельні роботи позивачем були виконані за власні кошти у відповідності до вимог чинних державних будівельних та санітарних норм. Всі конструкції реконструйованої будівлі знаходяться в належному стані, що стверджує можливість її надійної та безпечної експлуатації. На теперішній час реконструкція вбудованих нежитлових приміщень під житловий будинок завершена, що підтверджується технічним паспортом розробленим КП «Іршавське бюро технічної інвентаризації».

З технічного паспорту на даний житловий будинок вбачається, що за адресою : АДРЕСА_2 позивачем було реконструйовано нежитлові приміщення під житловий будинок позначений на схематичному плані літ. А. Вказана будівля є завершеним об`єктом нерухомого майна, який фактично використовується за цільовим призначенням, його технічні характеристики відповідають технічним вимогам та стандартам, встановленим для нежитлових приміщень, що підтверджується технічним паспортом. Права третіх осіб при здійсненні будівництва не порушені. Реконструкція складу-магазину не суперечить правилам забудови населеного пункту та вимогам містобудівної документації.

За вказаних обставин позивач просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Внести зміни до записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відомостей про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 219) в частині зміни цільового призначення об`єкта нерухомого майна, його опису та адреси з вбудованих нежитлових приміщень на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 грудня 2019 року заявлений позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Внесено зміни до записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відомостей про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 219) в частині зміни цільового призначення об`єкта нерухомого майна, його опису та адреси з вбудованих нежитлових приміщень на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням Зарічанська сільська рада Хустського району Закарпатської області, як особа, яка не брала участі у справі, подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити у даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, та допустити поворот виконання рішення. Зокрема, вказує на те, що Зарічанську сільську раду Хустського району Закарпатської області не було залучено до участі у даній справі, однак суд вирішив питання про її права та обов`язки. Зазначено, що судом не враховано, що питання присвоєння поштових адрес відноситься до виключної компетенції органів місцевого самоврядування; суд не врахував, що земельна ділянка, на якій розпочата реконструкція вбудованих нежитлових приміщень під житловий будинок, є комунальною власністю Зарічанської сільської ради та надана в постійне користування відповідачу ОСОБА_2 ; позивач безпідставно звернулася з позовом до відповідача ОСОБА_2 і не доводить порушення її прав відповідачем ОСОБА_2 ; суд не врахував, що позивач не зверталася до органу місцевого самоврядування та не отримувала жодних дозвільних документів на проведення реконструкції нежитлового приміщення в житловий будинок, а питання оформлення права власності не було предметом розгляду відповідних органів; суд залишив поза увагою відсутність належних доказів, які б підтверджували дотримання будівельних та санітарних норм і правил при реконструкції та безпечність експлуатації будівлі внаслідок реконструкції.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представники апелянта ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Суязова Г.В. вважає, що Зарічанською сільською радою не доведено, що оскаржуваним рішенням порушено її права, а тому апеляційна скарга є безпідставною і не підлягає задоволенню.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлена. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін , перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки судом допущено неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає, підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що згідно договору дарування нерухомого майна від 05 січня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Гецко А.І. 05.01.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за реєстровим № 35, позивачка ОСОБА_1 набула у власність від ОСОБА_2 вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 179,50 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за нею в реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 219, що стверджено договором дарування та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с. 6-9).

З державного акту на право постійного користування землею серія ЗК 00500078, від 02.07.199 року вбачається, що відповідачу ОСОБА_5 на підставі розпорядження голови Іршавської райоооної державної адміністрації від 19 травня 1999 року №186 надано в постійне користування земельну ділянку площею 5.7801 га. згідно з планом, яка розташована на території Зарічанської сільської ради у урочищі «Ставки» для створення селянського (фермерського господарства). (а.с.10).

До позовної заяви позивачем додано копію технічного паспорту виготовленого на замовлення позивача ОСОБА_1 , без зазначення дати його виготовлення, на титульній сторінці якого вказано, що він виданий на садибний будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 , інші сторінки якого містять: план поверхів виробничого будинку АДРЕСА_1 (поверх І літ. «А»), план поверхів виробничого будинку АДРЕСА_1 (поверх ІІ літ. «А»), експлікацію приміщень до плану поверхів №95 літ. «А» АДРЕСА_1 , загальною площею 179,5 кв.м. (а.с.11-16).

Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності - ТОВ «Раліті- О» (оцінювач О.П.Якимчук) ринкова вартість будинку позн. на плані літ. А на два поверхи, загальною площею 179,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 станом на 12.11.2019 року становить 77 872 грн. (а.с.21)

Відповідно до ст.392 ЦПК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно із ч.ч.1,3,4 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Із аналізу зазначених норм права випливає, що для того, щоб будівництво не було самочинним, необхідною є наявність таких вимог: земельна ділянка повинна бути відведена для зведення житлового будинку, будівлі, споруди або іншого нерухомого майна; повинен бути належним чином оформлений дозвіл на забудову або належно затверджений проект; при забудові не були здійснені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1ст.15ЦК України, ч.1ст.4 ЦПК України).

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (пункт 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва»). Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Верховний Суд у постанові від 25.08.2020 по справі № 760/21223/17-ц зазначає, що вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що на підставі частини 3 статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина 3 статті 375 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038- VI , а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 цього Закону).

Обґрунтовуючи заявлений позов про визнання права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . позивач вказує, що нею було розпочато реконструкцію існуючих вбудованих нежитлових приміщень під житловий будинок на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні позивача та належить відповідачу ОСОБА_2 .

Однак, матеріалами справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивачка в установленому законом порядку набула право користування земельною ділянкою, на якій нею розпочато реконструкцію існуючих вбудованих нежитлових приміщень під житловий будинок,

Матеріалами справи доведено, що земельна ділянка, на якій здійснювалася реконструкція, відповідачу ОСОБА_2 надана лише у постійне користування для створення селянського (фермерського) господарства, а власником земельної ділянки є Зарічанська сільська рада.

Матеріалами справи також доведено, що реконструкцію нежитлових приміщень під житловий будинок, право власності на який позивач просить визнати, розпочато та проводилось без звернення до Зарічанської сільської ради, як власника земельної ділянки, та без отримання жодних дозвільних документів на проведення реконструкції, які надають право виконувати будівельні роботи, що є самочинним будівництвом.

Позивачем також не подано жодних доказів, які підтверджували, що об`єкту нерухомого майна вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 179,50 кв.м., який вона придбала у відповідача ОСОБА_2 за договором дарування від 05.01.2018 року, що розташовані АДРЕСА_1 , після реконструкції у будинок садибного типу, присвоєно адресу: АДРЕСА_2 , і такі приміщення внаслідок реконструкції відповідають об`єкту нерухомого майна житловому будинку.

В матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували, що позивач зверталася до компетентних державних органів про прийняття самочинно реконструйованої будівлі до експлуатації і вказане питання було предметом розгляду даних органів, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Матеріали справи не містять жодних доказів які б підтверджували, що відповідач ОСОБА_5 порушує, невизнає або оспорює права позивача за захистом яких вона звернулася до суду.

Відповідач ОСОБА_2 у даних правовідносинах не є належним відповідачем у справі, а належними відповідачами є : Зарічанська сільська рада, як власник земельної ділянки, та Державна архітектурно-будівельного інспекція, яка на момент розгляду справи і ухвалення рішення судом першої інстанції, здійснювала повноваження у сфері державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, оскільки рішення про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва стосується прав, інтересів та (або) обов`язків даних осіб.

Пред`явлення позову до неналежних відповідачів, є самостійною підставою для відмови у заявленому позові.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведені обставини справи та вимоги закону, незаконно визнав за позивачем право власності на житловий будинок, перебравши на себе всі функції органів, що уповноважені на здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, нагляду та оформлення права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 п.1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

З врахуванням наведеного рішення суду першої інтонації підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову задоволенні позову з вищенаведених підстав.

Доводи апеляційної скарги Зарічанської сільської в цій частині є обґрунтованими.

Разом з тим вимоги апеляційної скарги про поворот рішення суду від 26 грудня 2019 року у даній справі шляхом скасування реєстрації зміни до записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відомостей про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 219) в частині зміни цільового призначення об`єкта нерухомого майна, його опису та адреси з вбудованих нежитлових приміщень на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . не підлягають задоволенню, оскільки частиною 9 ст.444 ЦПК України визначено, що питання про поворот виконання рішення розглядається за заявою відповідача судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апелянтом за подання апеляційної скарги сплачено 1152,60 грн. судового збору, дана сума підлягає стягненню з позивача на користь апелянта.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 367, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Зарічанської сільської ради Хустського району Закарпатської області задовольнити частково.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 грудня 2019 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

У повороті виконання рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 грудня 2019 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Зарічанської сільської ради Хустського району Закарпатської області 1152,60 грн. понесених витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 30 жовтня 2023 року.

Головуючий :

Судді: