КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/704/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 листопада 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Шевченко Т.М., ухвалене в м. Київ 21 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення способу участі батька у вихованні дітей,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, просив визначити спосіб його участі як батька у вихованні та спілкуванні з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановивши систематичні побачення кожного понеділка та середи з 14:00 до 21:00 та щотижня з 14:00 п`ятниці до 21:00 суботи з відвідуванням місця проживання ОСОБА_2 ; періодичні побачення 26 листопада кожного року з 09:00 до 21:00 з відвідуванням місця проживання ОСОБА_2 ; спільний відпочинок кожного року в період весняних шкільних канікул, в другій половині літніх шкільних канікул та в першій половині зимових шкільних канікул.

Позов мотивував тим, що з 16 жовтня 2004 року перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, розірваному рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року, в даному шлюбі народжено двох дочок, ОСОБА_5 , 2005 року народження, та ОСОБА_6 , 2010 року народження, які зареєстровані разом з ним.

29 грудня 2020 року ОСОБА_1 самовільно покинула його та дітей та почала проживати окремо за іншою адресою. 22 березня 2021 року ОСОБА_1 самочинно змінила місце проживання дітей, перевізши їх до себе, і з квітня 2021 року почала створювати йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, забороняючи їм бачитися з батьком до вирішення судом справи про визначення місця проживання дітей, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Вказував, що житловою площею для проведення систематичних побачень з дітьми забезпечений, є працевлаштованим, самостійно оплачує навчання дітей в музичній школі, контролює відвідування ними занять.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року позов задоволено, визначено спосіб участі ОСОБА_2 як батька у вихованні та спілкуванні з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наступним чином: кожного понеділка та середи з 16:00 до 19:00, кожного І та ІІІ тижня місяця з 11:00 суботи до 19:00 неділі, кожного року половина весняних та зимових шкільних канікул і один місяць влітку для спільного відпочинку за попередньою домовленістю з матір`ю дітей.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необгрунтованість рішення, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року та закрити провадження в справі.

Зазначала, що 23 вересня 2021 року нею до суду було подано заяву про закриття провадження в справі, а 16 лютого 2022 року - клопотання про виклик дітей. Суд відмовив в задоволенні заяви і клопотання, не навівши належного обґрунтування щодо відмови у їх задоволенні. 17 лютого 2022 року подано заперечення щодо долучення доказів позивачем, поданих з порушенням строків, і судом знову проігноровано ці обставини.

Вказувала, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що між сторонами не існувало спору щодо порядку виховання та спілкування з дітьми, а також не допитав дітей, щоб врахувати їх думку щодо участі позивача у їх вихованні.

Наголошувала, що ОСОБА_2 не сплачуються аліменти на утримання дітей, що вказує на неспроможність рішення від 21 лютого 2022 року.

Зауважувала, що аналіз позову та доданих до нього доказів надає підстави для висновку про відсутність доказів, які би свідчили про створення нею перешкод у спілкуванні з дітьми. Про відсутність спору свідчить і позов ОСОБА_2 від 24 грудня 2020 року в справі про розірвання шлюбу, де він вказав, що після розірвання шлюбу неповнолітні діти залишаться проживати з ним, питання їх утримання та виховання батьки вирішуватимуть за взаємною згодою. Тобто, питання визначення способу участі у вихованні дитини станом на 24 грудня 2020 року та ухвалення рішення про розірвання шлюбу від 01 березня 2021 року не було спірним.

Вказувала, що для вирішення питання про визначення способу участі у вихованні дитини має існувати спір, в тому числі у схожих справах, вказує Верховний Суд. Зазначається, що у разі наявності спору про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, зокрема, якщо орган опіки та піклування не визначив способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не виключається вирішення такого спору в судовому порядку, незалежно від того, хто з батьків звертається з позовом. Тому, якщо немає спору, то провадження в справі має бути закрито, і суд першої інстанції це проігнорував.

Додаткові дані про відсутність спору підтверджується тим, що з 20 грудня 2020 року ОСОБА_2 в Солом`янському УП ГУНП у м. Києві обліковувався як "кривдник" Наведені у висновку № 70 обставини є важливими для справи, оскільки з них можна довідатися, що саме позивач забороняв дітям бачитися з матір`ю і обмежував їх контакти, і діти самі, в той час на сьогодні, не бажають бачитися з позивачем, таке їх бажання - це результат негативного, агресивного і грубого спілкування позивача з дітьми. Також позивачу рекомендовано пройти курс лікування у психолога. Діти постійно вказували, що не бажають спілкуватися з позивачем, так як він відносно них здійснює психічне і фізичне насильство, і сам позивач в своїх повідомленнях визнавав факт, що діти не бажають з ним спілкуватися, що виключає існування перешкод з боку відповідача.

Крім того, в адміністративних матеріалах щодо сімейного насильства також не вказано про існування спору щодо способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, незрозуміло, з яких підстав суд на ці матеріали посилається і стверджує про зворотне.

Вважала, що оскільки самі діти не бажають спілкуватися з позивачем, то позов до матері як відповідача є необґрунтованим, звертаючись із позхоавом, ОСОБА_2 мав надати належні і допустимі докази, якими можна було б обґрунтувати його вимоги, однак позов їх не містить.

Вказувала, що з 10 серпня 2021 року орган опіки та піклування опублікував висновок, в якому позивачу запропоновані час і спосіб спілкування з дітьми. Позивач знав і не міг не знати, що такий висновок існує, однак до ухвалення рішення своїм правом на спілкування з дітьми не скористався і не звертався до відповідача в будь-який спосіб з тим, щоб узгодити побачення з дітьми, що підтверджує використання позивачем даного позову як елементу психологічного тиску, а не для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом із тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме відповідач створює перешкоди у спілкуванні з дітьми.

Від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції було надано оцінку твердженням позивача про відсутність спору при вирішенні її заяви про закриття провадження в справі.

Вказував, що факти перешкоджання у спілкуванні з дітьми та інші протиправні дії ОСОБА_1 були відображені в його численних заявах до служби у справах дітей та сім`ї, також цей факт відображено у висновку органу опіки та піклування від 10 серпня 2021 року.

Зазначив, що судом першої інстанції було відхилено клопотання про допит дітей в судовому засіданні, оскільки думка дітей вже була врахована у висновку органу опіку та піклування, крім того, залучення дітей до спору між батьками і їх допит в суді є неабияким стресом та психологічною травмою для дітей, тому суд обґрунтовано відмовив у їх допиті.

Не погоджувався з твердженням відповідача, нібито діти не бажають з ним зустрічатися, проте за час його спільного проживання з дітьми до 22 березня 2021 року у них конфліктних ситуацій не було, діти завжди мале все необхідне для навчання і проживання, що підтверджується їхніми ж поясненнями. З початком проживання дітей з матір`ю перший місяць вони продовжували спілкування, але в подальшому вони потрапили під більший її вплив і тим більше відповідач обмежувала дітей у спілкуванні з батьком. Спочатку зменшено регулярність спілкування, а згодом зовсім припинено, мотивуючи це необхідністю дочекатися рішення про визначення місця проживання дітей з матір`ю, яке набрало законної сили лише 30 серпня 2022 року.

Спростовував доводи відповідача, що діти нібито не бажають зустрічатися з батьком, оскільки він не надає їм кошти. Дана обставина не відповідає дійсності, оскільки він регулярно надсилав дітям особисто кишенькові кошти на їх рахунки. Вочевидь через дітей відповідач висловлювала незадоволення розміром отримуваних від позивача аліментів, хоча на сьогоднішній день розмір аліментів ще не визначено. Крім того, ОСОБА_2 з власної ініціативи сплачує аліменти матері дітей в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину, не чекаючи рішення суду.

Зазначив, що до березня 2021 року спору щодо визначення способу у вихованні дітей дійсно не було, однак після самочинної зміни відповідачем місця проживання дітей та створення перешкод у вільному спілкуванні з ними, такий спір виник.

Наголошував, що статус кривдника, у якому він безпідставно перебував, з 08 червня 2021 року знято. Однак відповідач не залишає спроб всіляко дискредитувати його, пишучи безпідставні скарги та заяви до служби у справах дітей та поліції, намагаючись налаштувати дітей проти нього, в тому числі змушує дітей підписувати заяви проти нього.

Заперечував проти доводів відповідача, що позивач не реалізував права на спілкування з дітьми після отримання висновку органу опіки і піклування від 10 серпня 2021 року, посилаючись на те, що висновок подається до суду, а не визначає способи участі батька у вихованні дітей та спілкування з ними, має дорадче значення до вирішення спору судом. Також ОСОБА_1 дійсно не бажала виконувати висновок органу опіки та надати батьку змогу зустрітися з дітьми, що підтверджується його зверненнями до поліції у вересні 2021 року.

В судове засідання 01 листопада 2023 року з`явився представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а також позивач ОСОБА_2 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 в судовому засіданні було подано заяву про відвід колегії суддів, яка відповідно до ст. 40 ЦПК України була вирішена судом, який розглядає справу, та в задоволенні якої було відмовлено.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та визначаючи йому спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дітьми шляхом встановлення графіку побачень, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склались відносини, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, які проживають з матір`ю, при цьому, встановлюючи порядок побачень, врахувавши інтереси дітей, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїми дочками, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, а також висновок психологічного обстеження дитини, проведений психологом, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість визначення порядку, запропонованого органом опіки та піклування, періодичних тимчасових побачень батька з дітьми, оскільки право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дітей з батьком відповідає їх інтересам.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 жовтня 2004 року (а. с. 11 т. 1), розірваному рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року в справі № 760/28540/20 (а. с. 16 - 17 т. 1) і є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 12 - 13 т. 1).

Судовим наказом Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2021 року в справі № 760/2720/21 (з урахуванням виправлення описок) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, який не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 02 лютого 2021 року і до досягнення дітьми повноліття (а. с. 209 - 210 т. 1).

В подальшому ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року, судовий наказ від 12 лютого 2021 року скасовано та відмовлено ОСОБА_2 у видачі судового наказу щодо стягнення аліментів (а. с. 25 - 30 т. 2).

З березня 2021 року діти проживають разом із матір`ю ОСОБА_1 , що не заперечується жодною зі сторін.

ОСОБА_2 забезпечений житловою площею у вигляді квартири АДРЕСА_1 , власником якої він є на підставі договору дарування 55/100 частин квартири від 09 квітня 1999 року та договору купівлі-продажу 45/100 частин квартири від 21 вересня 1999 року (а. с. 18 - 19 т. 1).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, станом на 07 травня 2021 року ОСОБА_2 отримує доходи у вигляді заробітної плати у ТОВ "МІК" (а. с. 20 т. 1).

Згідно довідки, складеної викладачем КДМШ № 7 від 12 квітня 2021 року, ОСОБА_8 та Аліса є учнями музичної школи ім. І.Шамо м. Києва, навчаються грі на фортепіано у її класі, вона спілкується з цією сім`єю впродовж 9 років, спостерігає, що батьки завжди контролюють відвідування та результати навчання дітей, батько завжди дбайливо відносився до супроводження дівчат у вечірні години. Оплату за навчання регулярно вносить батько (а. с. 21 т. 1).

На а. с. 178 - 184 т. 1 знаходяться дублікати квитанцій щодо оплати за навчання дітей у музичній школі, перерахування на карткові рахунки дітей грошових сум по 200 та 400 грн. в травні-серпні 2021 року, копія квитанції про перерахування на користь ОСОБА_1 у серпні 2021 року та вересні 2021 року грошових коштів в розмірі 2395 грн. з призначенням «аліменти на утримання дітей».

В матеріалах справи наявні копії заяв ОСОБА_2 на адресу Служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, поданих в червні та липні 2021 року, на адресу Солом`янського УП ГУНП у м. Києві у вересні та листопаді 2021 року, в яких позивач повідомляв, що колишня дружина ОСОБА_1 створює йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, заборонила їм спілкуватися з ним по телефону, заблокувала його номер на телефонах дітей (а. с. 151 - 152, 163 т. 1, а. с. 2 т. 2).

На а. с. 110 - 113 т. 1 знаходиться висновок № 70 від 25 червня 2021 року психологічного обстеження ОСОБА_4 , 2010 року народження, складений міським центром дитини служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація). Психологічна робота включала в себе консультацію з обома батьками, психологічне обстеження дитини, підготовку висновку психологічного обстеження дитини. Матір дитини під час консультації зазначила, що не проти побачень дитини з батьком, але за бажанням дитини. Батько зазначив, що матір перешкоджає його побаченням з дітьми і він має можливість лише зустрічати дітей зі школи. Згідно висновку психологічного обстеження, матір для ОСОБА_6 є близькою людиною. В дитини тісний емоційний зв`язок з матір`ю. Воно є значимою та впливовою фігурою в житті дитини. До кола сім`ї включає матір, сестру ОСОБА_5 та батька. Дитина демонструє страх та образу по відношенню до батька, постійно згадувала неприємні ситуації, критикувала поведінку батька. Обурюється про відсутність меж психологічного та фізичного простору поруч із батьком, неодноразово скаржилась, що він перевіряв її телефон, підслуховував розмови, проводив відеозйомку ОСОБА_6 та її сестри без їх на те згоди. Дитина напряму залучена до конфлікту між дорослими, хвилюється за маму, відчуває відповідальність за її стан, хоче захистити. Оскільки матір для дитини є значимим та авторитетним дорослим, то ставлення дитини до батька обумовлюється особливостями взаємовідносин між батьками. Але присутність у взаємовідносинах між батьком та дитиною психологічного тиску зі сторони батька, про що дитина неодноразово повідомляла під час діагностики, призводять до бажання дитини відсторонитися від батька. На підставі вищезазначеної інформації, рекомендовано батькам вирішити конфлікти, що стосуються батьківства, не залучаючи до цього процесу дитину. Домовитися про спілкування дитини з кожним із батьків, з врахуванням інтересів та бажання дитини, знайти порозуміння в питаннях виховання та навчання дитини. За необхідності - скористатися послугою сімейної медіації щодо вирішення спірних питань з метою досягнення домовленостей мирним шляхом. Батькам не розповідати дитині про свої образи, не обговорювати подробиць особистого життя в присутності дитини, не залучати дитину до обговорення цих тем. Дитина почуває себе учасникам конфлікту, відчуває себе залученою до взаємовідносин дорослих, це створює напруження, почуття надмірної відповідальності та вини. Батькові рекомендовано при спілкуванні з дитиною з повагою ставитись до бажань дитини, поважати межі її особистого простору, більше говорити про почуття до дитини, цікавитись її життям, не нав`язувати власну думку, не ображати матір в присутності дитини, не чинити дій, які дитина роцінює як психологічний тиск, не залучати дитину до обговорення тем, що стосуються життя іншого з батьків, особливо інтимного життя.

Згідно висновку служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 серпня 2021 року, наданого до суду, встановлено, що шлюбні стосунки батьків ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) припинені 29 грудня 2020 року, після чого діти залишились проживати з батьком, але 22 березня 2021 року матір забрала дітей проживати до себе. ОСОБА_1 у поясненнях до служби у справах дітей зазначила, що питання побачень батька з дітьми має вирішуватись за бажанням дітей та домовленістю між батьками. У бесіді з працівниками служби повідомила, що не чинить перешкоди у спілкуванні батька з дочками, але діти не бажають з ним зустрічатися. Згідно з висновком психологічного обстеження малолітньої ОСОБА_6 , 2010 року народження, виявлено тісний емоційний зв`язок дитини з матір`ю. До кола сім`ї дитина включає матір, батька та сестру ОСОБА_5 , демонструє страх та образу по відношенню до батька, скаржиться на його неповагу до меж її особистого простору. ОСОБА_6 напряму залучена до конфлікту між дорослими. Оскільки матір для дитини є значимим та авторитетним дорослим, то ставлення до батька обумовлене особливостями взаємовідносин між батьками. Батькам рекомендовано не залучати дитину до конфлікту, домовитися про спілкування дитини з кожним із батьків, не обговорювати подробиць особистого життя в присутності дитини. Батьку рекомендовано поважати межі особистого простору дитини. Під час бесіди зі співробітником служби 03 серпня 2021 року діти повідомили, що не бажають зустрічатися з батьком, оскільки він не дає їм кошти та ображає матір, приходить до їх будинку, щоб побачитися, діти обізнані про судові процеси. ОСОБА_2 житлом забезпечений, працює, психіатричних та наркологічних протипоказань не має. ОСОБА_2 утримував сім`ю під час шлюбу, цікавився навчанням дітей у музичній школі, приймав активну участь у їх вихованні, перераховує кишенькові гроші дітям. Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов від 30 липня 2021 року, складеного працівником служби, за місцем проживання батька створено належні умови для проживання, розвитку та відпочинку дітей. Службою у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації визнано за доцільне визначити наступні способи участі ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні з дітьми: кожного понеділка та середи з 16:00 до 19:00, кожного І та ІІІ тижня місяця з 11:00 суботи до 19:00 неділі, кожного року половина весняних та зимових шкільних канікул і один місяць влітку для спільного відпочинку за попередньою домовленістю з матір`ю дітей (а. с. 54 - 55 т. 1).

У вересні 2021 року до суду подано від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зауваження щодо висновку органу опіки та піклування, з додатками до зауваження (а. с. 59 - 101 т. 1).

На а. с. 165 - 169 т. 1 знаходиться копія постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року в справі № 760/27009/20, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2021 року, якою провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

На а. с. 206 - 208 т. 1 знаходяться копії постанов Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року в справі № 760/22247/21 та від 23 вересня 2021 року в справі № 760/16606/21, яким провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Згідно листа Солом`янського УП ГУНП у м. Києві від 10 червня 2021 року на ім`я ОСОБА_2 , повідомлено, що після перевірки вказаних у заяві відомостей, 08 червня 2021 року його знято з профілактичного обліку в категорії "кривдник" у зв`язку зі закриттям справ про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП (а. с. 170 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції по суті позовних вимог в сукупності з доводами апеляційної скарги і відзиву на неї, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 9 Конвенції на держави-учасниці покладається обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 СК України ).

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (частина перша статті 159 СК України).

При розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 4 - 6 ст. 19 СК України).

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Верховний Суд у своїх постановах зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Судом встановлено, що між сторонами у справі не досягнуто згоди з приводу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, внаслідок чого між сторонами виникають непорозуміння, що призвело до звернення ОСОБА_2 до суду з даного приводу.

Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21).

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося ЄСПЛ, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

У постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/9828/17, провадження № 61-1252св19, від 12 квітня 2023 року у справі № 548/168/19, провадження № 61-4921св21, викладено висновок, що законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди. При вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд повинен виходити, передусім, з інтересів дитини з урахуванням конкретних обставин справи.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції встановив, що між ОСОБА_2 та дітьми відсутній сталий психологічний зв`язок, діти повноцінно не сприймають його, як батька, і під час бесіди зі співробітником служби у справах дітей повідомили, що не бажають зустрічатися з батьком, оскільки він не дає їм кошти та ображає матір, приходить до їх будинку, щоб побачитися, діти обізнані про наявність судових процесів.

Судом першої інстанції надано належну оцінку висновку № 70 від 25 червня 2021 року психологічного обстеження, проведеного спеціалістом Міського центру дитини служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), щодо психологічного обстеження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким встановлено психоемоційний стан, особистісні характеристики дитини, проведено діагностику міжособистісних відносин, особливостей дитячо-батьківських відносин, за результатами обстеження спеціалістами надано рекомендації батькам у відносинах з дитиною та необхідність коригування цих відносин, зокрема вирішити конфлікти, що стосуються батьківства та свого особистого життя, не залучаючи до них дитину.

Крім того, судом першої інстанції досліджено умови проживання позивача та його майновий стан, встановлено, що на обліку в психоневрологічному диспансері та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом він не перебуває.

З урахуванням вищевикладеного судом першої інстанції зроблено правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що позивач, який проживає окремо від дітей, не позбавлений батьківських прав та має право на особисте спілкування з ними, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Оскільки такого негативного впливу судом не встановлено, і оскільки між сторонами склались відносини, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, які проживають з матір`ю, суд дійшов правомірного висновку про доцільність спілкування батька з дітьми, що є його незаперечним правом, а спілкування дітей з батьком відповідатиме їх інтересам.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Враховуючи, що судом першої інстанції не визнано висновок органу опіки та піклування недостатньо обґрунтованим або таким, що суперечить інтересам дитини, суд цілком правильно погодився з графіком, запропонованим органом опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, а також, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, досліджених доказів, висновків психологів, визначив, що для налагодження контакту батька та дітей зустрічі між ними повинні відбуватися без присутності матері, з метою відновлення у дітей довірчих стосунків з батьком, налагодження між ними психоемоційного контакту.

Таким чином, суд першої інстанції, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, врахувавши якнайкращі інтереси дітей, висновок органу опіки та піклування, виходячи з фактичних обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та встановлення графіку спілкування позивача з дітьми.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 неодноразово акцентувала увагу на небажанні дітей спілкуватися з відповідачем.

Разом із тим, враховуючи факт постійного проживання дітей з матір`ю, яка має конфлікт з батьком, що, в тому числі, негативно впливає на сприйняття дітьми його особи, залучення дітей до цього конфлікту обома сторонами, апеляційний суд приходить до висновку, що небажання дітей спілкуватися із батьком обумовлене ситуацією, яка склалася між сторонами, і не може бути підставою для обмеження ОСОБА_2 у реалізації його батьківських прав на участь у вихованні дитини і спілкуванні з нею.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 28 лютого 2023 року в справі № 182/8343/19 (провадження № 61-4352св22), від 31 травня 2023 року в справі № 359/1185/20 (провадження № 61-2965 св 23) та інших.

При цьому апеляційний суд враховує, що сторони не позбавлені можливості, у випадку категоричного небажання дитини спілкуватися з батьком, звернутися до психолога для поступового налагодження психоемоційного контакту між батьком та дитиною та реалізації фактичної можливості їх спілкування.

Судом першої інстанції надано належної оцінки доводам відповідача про відсутність предмету спору, зазначивши, що між сторонами наявні конфліктні відносини та відсутнє порозуміння щодо способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, у зв`язку з чим ОСОБА_2 неодноразово звертався з відповідними заявами до служби у справах дітей, а ОСОБА_1 неодноразово здійснювалися виклики та звернення до правоохоронних органів та соціальних служб з приводу протиправної поведінки ОСОБА_2 , зокрема насильства в сім`ї, однак за наслідками розгляду судом матеріалів адміністративних справ провадження в справах щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за заявами ОСОБА_1 було закрите.

Апеляційний суд погоджується з такою оцінкою і відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про відсутність спору щодо визначення способу участі у вихованні дітей, відсутність такого спору станом на день звернення ОСОБА_2 з позовом про розірвання шлюбу та ухвалення рішення про розірвання шлюбу, про відсутність в адміністративних матеріалах щодо сімейного насильства, на які посилався суд, прямої вказівки на існування спору щодо способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, а відтак про необхідність закриття провадження в справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2020 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зроблено висновок, що «закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття юридичного спору має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття спір про право (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття спору про право має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань».

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/47/18 (провадження № 61-2018св19).

Отже, матеріали справи свідчать про те, що між сторонами на даний час існує спір, оскільки ними не врегульовано у добровільному порядку графік участі у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо від них, при цьому сторони процесуальною можливістю припинити подальший розгляд справи шляхом залишення позову без розгляду, укладення мирової угоди не скористались, що свідчить про наявність між ними неврегульованих спірних питань.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги про відсутність предмету спору в справі, а також про відсутність належного обґрунтування судом відмови закрити провадження в справі за її клопотанням, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги в частині несплати відповідачем аліментів, з огляду на те, що доказів наявності судового рішення, яким би з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягувалися аліменти на утримання дітей, в матеріалах справи відсутні, а докази систематичної добровільної участі позивача в утриманні дітей шляхом здійснення грошових переказів на їх рахунки та на рахунок відповідача, оплату навчання в музичній школі, ним було надано під час розгляду справи (а. с. 178 - 184 т. 1).

Апеляційний суд враховує, що відповідач, у випадку незгоди з розміром участі позивача в майновому утриманні дітей, не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, якою вона до цього часу на свій розсуд не скористалась.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не створювалося позивачу перешкод у спілкуванні з дітьми, з огляду на відсутність у рішенні суду першої інстанції відповідних висновків, при цьому судом правильно встановлено, що відносини, які склалися між сторонами, позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, які проживають з матір`ю.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що діти самі не бажають спілкуватися з відповідачем, яка, в свою чергу, не чинить позивачу жодних перешкод, і якщо хтось і може бути відповідачами у справі, то це самі діти, апеляційний суд виходить із наступного.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

В постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі № 757/39693/20 (провадження № 61-13261св21) викладено правовий висновок, згідно якого, у справі за позовом одного з батьків про визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні належним відповідачем є інший з батьків.

Відтак, доводи ОСОБА_1 щодо неналежності її процесуального статусу як відповідача в даному спорі є неспроможними, не узгоджуються з положеннями ст. 157 СК України, відповідно до якої питання виховання дитини вирішується спільно батьками (а не самими дітьми, на яких ОСОБА_1 безпідставно намагається перекласти обов`язок виконання рішення), і не приймаються апеляційним судом.

Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що з моменту прийняття службою у справах дітей висновку щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми 10 серпня 2021 року він не скористався своїм правом на спілкування з дітьми, що свідчить про використання ним даного позову не з метою захисту своїх прав, а з метою психологічного тиску на відповідача і дітей.

Як вбачається з матеріалів справи, висновок служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 серпня 2021 року підготовлено для надання до суду щодо розв`язання спору. На відміну від рішення органу опіки та піклування, яке постановляється в порядку ст. 158 СК України, в позасудовому порядку за заявою батька або матері і є обов`язковим для виконання, висновок, який надається в порядку ст. 19 СК України, має дорадчий характер і окремо від рішення суду не виконується.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що позивачем надавалися докази до суду першої інстанції з порушенням процесуальних строків, встановлених ст. 83 ЦПК України, якою визначено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, і не враховано заперечення відповідача на долучення нових доказів позивачем під час розгляду справи.

В постанові від 11 серпня 2021 року в справі № 191/2592/19-ц (провадження № 61-6770св21) Верховний Суд виклав правовий висновок, згідно якого дії суду, що сприяють встановленню істини у справі, в жодному разі не повинні сприйматися як дії щодо захисту однієї із сторін процесу. Цивільний процес є формою реалізації правосуддя, яка забезпечує і гарантії здійснення правосуддя, і гарантії права громадян на судовий захист. Такий зв`язок правосуддя і цивільного судочинства пояснює їх принципову єдність як змісту і форми. Правосуддя через процес необхідно розглядати як доступність, що полягає у певному стандарті, який відбиває вимоги справедливого та ефективного судового захисту, що конкретизується в належних судових процедурах, розумних строках, і безперешкодного звернення усякої заінтересованої особи до суду.

Апеляційний суд враховує, що у клопотанні про закриття провадження в справі, поданому відповідачем до суду 24 вересня 2021 року, ОСОБА_1 акцентувала увагу суду на відсутності матеріальної участі позивача в утриманні дітей, неналежній поведінці відповідача щодо неї, здійснення позивачем психологічного і фінансового насильства, що призвело до відвернення від нього дітей та їх небажання спілкуватися з ним, до клопотання надала докази звернень до органів поліції з приводу дій ОСОБА_2 .

Спростовуючи вказані доводи, позивач 27 вересня 2021 року надав зустрічні докази, якими підтвердив, що провадження у справах про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (насильство в сім`ї) було закрите судами, а також надав докази систематичного перерахування коштів на банківські рахунки дітей, що здійснюється ним за власною ініціативою, та докази здійснення двох переказів коштів на рахунок самої ОСОБА_1 у 2021 році з призначенням «аліменти на утримання дітей».

Оскільки відповідачем ОСОБА_1 не подавалося відзиву на позовну заяву, а лише клопотання про закриття провадження, у позивача не було можливості скористатися правом відповіді на відзив з наданням нових доказів в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Таким чином, з огляду на конкретні обставини цієї справи, прийняття судом доказів, що мають істотне значення для справи, дозволило суду встановити дійсні обставини, і відповідно виконати завдання правосуддя щодо справедливого розгляду справи, а також дотриматися принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Суд має сприяти у вирішенні спору, а тому, враховуючи роз`яснення Верховного Суду в постанові від 11 серпня 2021 року в справі № 191/2592/19-ц, дії суду, що сприяють встановленню істини у справі, не становить порушення судом норм процесуального права.

Апеляційний суд також не може погодитись з доводами апеляційної скарги про необхідність заслуховування думки дітей в судовому засіданні по суті спору, та протиправність відмови суду в задоволенні клопотання про виклик дітей в судове засідання, зважаючи на те, що думка дітей з`ясувалась під час підготовки висновку органом опіки та піклування до суду першої інстанції, і суд на таку думку послався, зазначивши, що діти не сприймають позивача як батька і не бажають з ним спілкуватися.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі відповідачем не було заявлено клопотання про виклик неповнолітньої ОСОБА_4 в судове засідання для заслуховування її думки, і враховує, що старшій дочці сторін, ОСОБА_3 , станом на даний час вже виповнилося 18 років.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.