Ухвала

03 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 295/3322/13-ц

провадження № 61-13512ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод в користуванні власністю та вселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк «Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль»), про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності, визнання майна особистою приватною власністю, вселення та усунення перешкод в користуванні власністю.

Уточнену позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 28 жовтня 1995 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 квітня 2010 року шлюб було розірвано.

У період перебування у шлюбі ними за спільні кошти було придбано:

1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка відповідно до договору купівлі-продажу від 02 листопада 2004 року зареєстрована за ОСОБА_1 , вартість якої згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 21 травня 2019 року становить 766 650,00 грн;

автомобіль ВАЗ-21093, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності на який 30 вересня 1997 року зареєстровано за ОСОБА_2 , вартість якого відповідно до звіту фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 від 21 жовтня 2019 року № КТЗ-191021/1 становить 21 857,00 грн;

житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,0584, у АДРЕСА_2 , право власності на які відповідно до договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2005 року зареєстровано за ОСОБА_2 , згідно з висновком комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 31 січня 2018 року вартість житлового будинку становить 1 618 400,00 грн, а земельної ділянки - 158 600,00 грн.

гараж № НОМЕР_2 в Міській громадській організації Гаражному кооперативі «Залізничник» (далі - ГК «Залізничник»), який відповідно до договору купівлі-продажу без дати, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений головою правління гаражного кооперативу Яковенко П. Г. придбано за 2 300,00 грн.

ОСОБА_1 вважає, що загальна вартість придбаного ними майна становить 2 565 507,00 грн.

04 жовтня 2005 ороку між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль») та ОСОБА_2 в інтересах сім`ї укладено кредитний договір № Z14-2/006-4/41642, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав у кредит кошти у розмірі 38 600,00 дол. США на споживчі цілі для придбання житлового будинку та земельної ділянки у АДРЕСА_2 , строком до 02 жовтня 2020 року. Також цього ж числа житловий будинок і земельну ділянку в АДРЕСА_2 було передано в іпотеку банку.

ОСОБА_1 зазначає, що після придбання житлового будинку АДРЕСА_2 була проведена його реконструкція, кошти на яку були отримані нею від продажу квартири АДРЕСА_3 , яка була її особистою власністю, оскільки належала їй до шлюбу.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 на підставі статей 60, 61, 70, 71 СК України просила:

визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки у АДРЕСА_2 , на 1/2 частину автомобіля ВАЗ-21093, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та на 1/2 частину гаража № НОМЕР_2 в ГК «Залізничник»;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини за автомобіль ВАЗ-21093, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яка становить 42 416,50 грн, та за 1/2 гаража № НОМЕР_2 в ГК «Залізничник», яка становить 119 296 грн;

визнати кошти в розмірі 761 400,00 грн особистою приватною власністю ОСОБА_1 , які вкладені в реконструкцію будинку в АДРЕСА_2 , та відповідно визнати за нею право власності на 72,75 % ідеальних часток на будинок у АДРЕСА_2 , а за ОСОБА_2 визнати право на 22,75 %, тобто ідеальних часток на зазначений будинок;

вселити ОСОБА_1 в будинок АДРЕСА_2 та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди в користуванні власністю, зокрема, зазначеним будинком та земельною ділянкою;

стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію за будівельні матеріали на добудову двоповерхового гаража за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі 1/2 частини, а саме 80 000,00 грн, що еквівалентно 10 000,00 дол. США, залишивши будівельні матеріали на зазначену побудову ОСОБА_2 на суму 160 000,00 грн, що еквівалентно 20 000,00 дол. США.

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Уточнену зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що з січня 2007 року до 01 серпня 2013 року шлюбні відносини між ним та ОСОБА_1 були фактично припинені, тому роботи з реконструкції житлового будинку в АДРЕСА_2 на суму 786 650,10 грн проведені за час їхнього окремого проживання.

Уточнивши зустрічний позов ОСОБА_2 просив:

визнати спільним майном подружжя житловий будинок, вартістю 1 618 400,00 грн, земельну ділянку, площею 0,0584 га, вартістю 158 600,00 грн, у АДРЕСА_2 ; 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , вартістю 766 650,00 грн; автомобіль ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 21 857,00 грн, а всього майна на загальну суму 2 565 507,00 грн;

поділити спільне майно подружжя, враховуючи рівність часток (по 1/2 кожному): визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок у АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, площею 0,0584 га, у АДРЕСА_2 ; автомобіль ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тобто майна за загальною вартістю на 1 798 857,00 грн;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , вартістю 766 650,00 грн;

визнати спільними, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зобов`язання за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року № Z 14-2/006/4/41642, в розмірі 38 600,00 дол. США, за яким ОСОБА_2 особисто сплачено 47 697,03 дол. США;

стягнути з ОСОБА_1 1/2 частину одноособово виконаного ним зобов`язання за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року № Z 14-2/006/4/41642, в розмірі 23 848,52 дол. США (29 552,47 дол. США за тілом кредиту + 18 144,56 дол. США за відсотками = 47 697,03:2), що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 17 грудня 2019 року (1 дол. США = 23,49 грн) становить 560 208,78 грн. Зарахувати в рахунок цієї суми суму компенсації за відступ від рівності часток, яку він має сплатити на користь ОСОБА_1 , в розмірі 516 103,50 грн (560 208,78 грн - 516 103,50 грн), і остаточно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 44 105,28 грн та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано спільним майном подружжя житловий будинок, вартістю 1 618 400,00 грн, та земельну ділянку, площею 0,0584 га, вартістю 158 600,00 грн, у АДРЕСА_2 ; 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , вартістю 766 650,00 грн; автомобіль ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 21 857,00 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_2 , вартістю 1 618 400,00 грн, на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0584 га, вартістю 158 600,00 грн, у АДРЕСА_2 , на 1/2 частину автомобіля ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 21 857,00 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , вартістю 766 650,00 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_2 , вартістю 1 618 400,00 грн, на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0584 га, вартістю 158 600,00 грн, у АДРЕСА_2 , на 1/2 частину автомобіля ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 21 857,00 грн.

Визнано спільним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зобов`язання за кредитним договором № Z 14-2/006/4/41642, укладеним 04 жовтня 2005 року (нині з ПАТ «Райфайзен Банк «Аваль»), на суму 38 600,00 дол. США, за яким ОСОБА_2 особисто сплачено 47 697,03 дол. США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину одноособово виконаного ним зобов`язання за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року № Z 14-2/006/4/41642 в розмірі 23 848,52 дол. США, що за курсом НБУ станом на 17 грудня 2019 року становить 560 208,78 грн.

Зараховано в рахунок цієї суми суму компенсації, яку ОСОБА_2 має сплатити на користь ОСОБА_1 , у розмірі 516 103,50 грн (560 208,78 грн -516 103,50 грн), і остаточно стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 44 105,28 грн.

Вселено ОСОБА_1 у будинок АДРЕСА_2 та зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні будинком та земельною ділянкою в АДРЕСА_2 .

Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02 листопада 2020 року вирішено резолютивну частину рішення Богунського районного суду від 17 лютого 2020 року викладено у новій редакції:

«Позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ спільного нажитого майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільним майном подружжя житловий будинок, вартістю 1 618 400,00 грн, та земельну ділянку, площею 0,0584 га, вартістю 158 600,00 грн, у АДРЕСА_2 , 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , вартістю 766 650,00 грн, автомобіль ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 21 857,00 грн.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_2 , вартістю 1 618 400,00 грн, на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0, 0584 га, вартістю 158 600,00 грн, у АДРЕСА_2 , вартістю 158 600,00 грн; на 1/2 частину автомобіля ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 21 857,00 грн.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , вартістю 766 650,00 грн.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_2 , вартістю 1 618 400 грн, на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0584 га, вартістю 158 600,00 грн, у АДРЕСА_2 , вартістю 158 600,00 грн, на 1/2 частину автомобіля ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 21 857,00 грн.

Визнати спільним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зобов`язання за кредитним договором № Z 14-2/006/4/41642, укладеним 04 жовтня 2005 року на суму 38 600 дол. США, за яким ОСОБА_2 особисто сплачено 47 697,03 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину одноособово виконаного ним зобов`язання за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року № Z 14-2/006/4/41642 в розмірі 23 848,52 дол. США, що за курсом НБУ станом на 17 грудня 2019 року становить 560 208,78 грн.

Зарахувати у рахунок цієї суми суму компенсації, яку ОСОБА_2 має сплатити на користь ОСОБА_1 у розмірі 516 103,50 грн, і остаточно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 44 105,28 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 119 296,00 грн за 1/2 гаража № НОМЕР_2 у ГК «Залізничник».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за будівельні матеріали на побудову двоповерхового гаража за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 1/2 частини у сумі 80 000,00 грн, що еквівалентно 10 000,00 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 160 000,00 грн, що еквівалентно 20 000,00 дол. США у рахунок компенсації залишених будівельних матеріалів на побудову двоповерхового гаражу за адресою: АДРЕСА_2 .

Вселити ОСОБА_1 у будинок АДРЕСА_2 та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні будинком та земельною ділянкою в АДРЕСА_2 ».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний житловий будинок, земельну ділянку в АДРЕСА_2 , 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , та автомобіль ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбано сторонами за спільні кошти, а тому вони підлягають поділу. При цьому, з огляду на висновок комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи про неможливість поділу будинку відповідно до ідеальних часток співвласників в розмірі 1/2, суд дійшов висновку, що частки сторін у будинку в АДРЕСА_2 та земельної ділянки за цією ж адресою, а також у транспортному засобі мають бути рівними. Також з огляду на те, що ОСОБА_2 чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спільним житловим будинком, про що свідчать її звернення до правоохоронних органів та висновок дільничного інспектора від 25 лютого 2013 року, вона підлягає вселенню до спірного будинку. Однак ОСОБА_1 не надала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовної вимоги щодо збільшення її частки в спірному житловому будинку на тій підставі, що нею були витрачені особисті кошти на його реконструкцію, тому житловий будинок та земельна ділянка підлягає поділу по 1/2 частці кожному. Суд вважав, що ОСОБА_2 надав до суду докази того, що він особисто виконував зобов`язання за кредитним договором, тому ОСОБА_1 має відшкодувати йому 1/2 частину сплачених коштів.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2020 року та додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 листопада 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

житловий будинок, вартістю 1 618 400,00 грн, та земельну ділянку, площею 0,0584га, вартістю 158 600,00 грн, у АДРЕСА_2 ;

1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , вартістю 766 650,00 грн;

автомобіль ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 218 57,00 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на:

1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0584 га, у АДРЕСА_2 ;

1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на:

1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0584 га, у АДРЕСА_2 ;

1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та автомобіль ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 218 57,00 грн.

Вселено ОСОБА_1 у будинок АДРЕСА_2 та зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні будинком та земельною ділянкою в АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти вимог первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення зустрічного та первісного позовів та визнавши за сторонами право спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_2 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , та на автомобіль ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дійшов правильного висновку, що вказане майно придбано сторонами за спільні кошти, а тому підлягає поділу. При цьому, з огляду на висновок комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи про неможливість поділу будинку відповідно до ідеальних часток співвласників в розмірі 1/2, суд дійшов правильного висновку, що частки сторін у будинку в АДРЕСА_2 та земельної ділянки за цією ж адресою, а також у транспортному засобі мають бути рівними.

Також апеляційний суд вважав обґрунтованим висновок суду першої інстанції про вселення ОСОБА_1 до спірного будинку з огляду на те, що ОСОБА_2 чинить останній перешкоди у користуванні спільним майном, про що свідчать її звернення до правоохоронних органів та висновок дільничного інспектора від 25 лютого 2013 року.

Разом з тим, ухвалюючи додаткове судове рішення, суд першої інстанції змінив зміст свого рішення, що є неприпустимим. Вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права на 72,75 % спірного житлового будинку з посиланням на те, що вона вклала 761 400,00 грн особистих грошових коштів на реконструкцію будинку, не підлягають задоволенню, оскільки вона не надала до суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження цих обставин. Також не було надано доказів на підтвердження набуття у власність ОСОБА_2 гаража в ГК «Залізничник».

Посилання ОСОБА_1 на наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації за будівельні матеріали, використані на добудову двоповерхового гаража за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі 1/2 частини, залишивши будівельні матеріали на цю добудову останньому на суму 160 000,00 грн, є безпідставними з огляду на відсутність доказів про те, які конкретно матеріали, на яку суму було придбано під час шлюбу і що саме ці матеріали були використані у будівництві цього майна.

Також суд зазначив, що не підлягають задоволенню вимоги зустрічного позову щодо виділення ОСОБА_2 спірного житлового будинку, а ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , оскільки такий поділ є нерівнозначний, а також 1/2 частина цієї квартири фактично є приміщенням магазину, тому є неподільною річчю.

Крім того, суди, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, повинні застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду, що не було зроблено ОСОБА_2 .

Також до суду не було надано належних та допустимих доказів того, що погашення заборгованості за кредитним договором здійснювалося ОСОБА_2 особистими коштами, що є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 частини виконаного ним зобов`язання за кредитним договором.

Постановою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Житомирського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що є правильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 не надала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти в розмірі 761 400,00 грн, які вкладені в реконструкцію будинку в АДРЕСА_2 , є її особистою приватною власністю. Придбання майна або його поліпшення за особисті кошти не можуть підтверджуватися поясненнями свідків, а надані ОСОБА_1 копії розписок про позику та договір купівлі-продажу від 20 жовтня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_1 продала ОСОБА_6 за 15 500,00 грн належну їй квартиру АДРЕСА_3 , не можуть бути належними доказами того, що отримані за цими документами кошти були спрямовані саме на реконструкцію спірного майна.

Також колегія суддів Верховного Суду погодилась з висновками суду апеляційної інстанції про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, які конкретно матеріали та на яку суму були придбані ОСОБА_1 на добудову двоповерхового гаража в АДРЕСА_2 , а також, що саме ці матеріали були використані для будівництва цього об`єкта. Тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення компенсації за будівельні матеріали, використані на добудову двоповерхового гаража в АДРЕСА_2 .

Разом з тим, при направленні справи на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду вважала, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам статті 367 ЦПК України під час перегляду справи в апеляційному порядку вийшов за межі позовних вимог та порушив принцип диспозитивності та частину шосту статті 367 ЦПК України.

Також суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції, визнаючи за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дійшов суперечливих висновків, з огляду на таке. Так, відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 щодо визнання зобов`язань за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року № Z14-2/006-4/41642 на суму 38 600,00 дол. США спільними зобов`язаннями сторін та стягнення з ОСОБА_1 1/2 частини виконаного ним одноособово зобов`язання за цим кредитним договором у розмірі 23 848,52 дол. США, апеляційний суд виходив із недоведеності цих позовних вимог. Визнаючи за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , суд апеляційної інстанції вважав за можливе при поділі цього рухомого майна врахувати боргове зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року № Z14-2/006-4/41642 на суму 10 928,00 грн (половина вартості спірного транспортного засобу), що на час ухвалення рішення еквівалентно 395,38 дол. США, і звільнив останнього від сплати ОСОБА_1 компенсації у праві на майно.

Оскарженою постановою Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 2 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким первісний позов ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку та частину земельної ділянки, площею 0,0584 га, які розташовані в АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку та частину земельної ділянки, площею 0,0584 га, які розташовані в АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за належну йому частину квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 383 325,00 грн, припинивши його право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за належну їй частину автомобіля марки ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 10 928,00 грн, припинивши її право власності на цей транспортний засіб.

Вселено ОСОБА_1 в житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 , та зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні зазначеним житловим будинком, а також земельною ділянкою, площею 0,0584 га, яка розташована в АДРЕСА_2 .

У задоволенні інших первісних та зустрічних позовних вимог відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що аналіз змісту статті 60 СК України свідчить про те, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Звертаючись до суду з первісними позовними вимогами, ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів того, що кошти у розмірі 761 400,00 грн, які витрачені на реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_2 , є її особистою приватною власністю. Факт придбання майна або його поліпшення за особисті кошти не може підтверджуватися поясненнями свідків, а надані ОСОБА_1 копії розписок про отримання у позику грошових коштів та договір купівлі-продажу від 20 жовтня 2009 року, відповідно до якого вона продала третій особі належну їй квартиру, не є належними доказами того, що отримані за цими документами кошти були витрачені саме на реконструкцію спірного житлового будинку.

Щодо позовних вимог про поділ гаража № НОМЕР_2 в ГК « Залізничник» апеляційний суд зазначив, що матеріали справи свідчать, що вказаний гараж придбаний сторонами за час перебування у шлюбі й на це майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, оскільки матеріали справи не містять доказів вартості цього гаража, суд позбавлений можливості вирішити питання про стягнення на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за належну їй частину вказаного майна.

При зверненні до суду із зустрічним позовом ОСОБА_2 просив визнати за ОСОБА_1 право власності на частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Отже, фактично сторони дійшли згоди щодо права власності на це нерухоме майно, однак його вартість повинна бути врахована при здійсненні поділу спільного сумісного майна сторін. Таким чином, за ОСОБА_1 слід визнати право власності на частину вказаної квартири, вартістю 766 650,00 грн та стягнути з неї на користь ОСОБА_2 компенсацію за належну йому 1/4 частку цього майна у розмірі 383 325,00 грн, припинивши його право власності на вказане нерухоме майно.

Апеляційний суд зазначив, що суду не надано належних та допустимих доказів того, які конкретно матеріали та на яку суму були придбані ОСОБА_1 для здійснення добудови двоповерхового гаража по АДРЕСА_2 . За таких обставин позовні вимоги про стягнення компенсації за будівельні матеріали, використані на добудову двоповерхового гаража по АДРЕСА_2 , не підлягають до задоволення.

Апеляційний суд зазначив, що у судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_2 було укладено кредитний договір в інтересах сім`ї, відтак боргові зобов`язання за цим договором повинні бути враховані при поділі майна подружжя. Наявна в матеріалах справи довідка ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» містить інформацію про залишок боргу станом на 21 лютого 2011 року, проте суду не надано доказів щодо розміру заборгованості, яка існувала на час розірвання шлюбу між сторонами. Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 здійснював погашення кредитної заборгованості за рахунок особистих коштів, матеріали справи не містять.

Апеляційний суд зазначив, що враховуючи рівність часток сторін у праві спільної сумісної власності, за ОСОБА_2 слід визнати право власності на автомобіль ВАЗ 21093, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та стягнути з нього на користь ОСОБА_1 вартість частини цього транспортного засобу, що становить 10 928,00 грн.

Оскільки ОСОБА_1 позбавлена можливості проживати у житловому будинку АДРЕСА_2 , оскільки ОСОБА_2 не визнає її право власності на це нерухоме майно, сторони не дійшли згоди щодо вирішення даного спору у добровільному порядку, позовні вимоги ОСОБА_1 про її вселення у спірне житло та зобов`язання ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, яка призначена для його обслуговування, є обґрунтованими.

ОСОБА_1 12 вересня 2023 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості інших учасників справи.

Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судових рішень зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 не містили вимоги про визнання права власності за ним на частини спірної квартири і відсутні конкретні постанови Верховного Суду по конкретній ситуації. Окрім цього, в уточненій касаційній скарзі зазначається, що в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення грошової компенсації за частину гаража слід застосувати вимоги пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Також апеляційним судом порушено вимоги і щодо відмови у стягненні грошової компенсації за будівельні матеріали на побудову двоповерхового гаражу і підставою скасування оскарженої постанови і цій частині є відсутність конкретного висновку Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2023 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат