Справа № 513/1134/23
Провадження № 2/513/348/23
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2023 року Саратський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Миргород В.С.,

при секретарі Челак В.В.,

за участі представника позивача адвоката Волкова І.І.

представника третьої особи: Кобиленко С.В.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні суду в смт.Сарата Одеської області в порядку загального позовного провадження, цивільну справу №513/1134/23 за позовом ОСОБА_1 , в особі представника позивача адвоката Волкова Іллі Івановича до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Саратська селищна рада Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування, суд,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в особі представника позивача адвоката Волкова Іллі Івановича, звернувся до Саратського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Саратська селищна рада Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування. В обґрунтування позову посилається на те, що 01.07.2006 року було зареєстровано шлюб між ним та відповідачкою. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок збройною агресії російської федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх діти для забезпечення безпеки життю та здоров`ю, були вимушені 24 лютого 2022 року виїхати з України до Республіки Болгарія, а потім до Республіки Франція, де на знаходяться у м. Ніцца у Республіці Франція та мають «тимчасовий захист», як особи, які постраждали від військової агресії російської федерації. Через певний час після виїзду за кордон сімейне життя між подружжям не склалося. Фактично шлюбні відносини між ними припинені та спільне господарство не ведеться з 31 грудня 2022 року. З цього часу позивач з відповідачкою стали мешкати окремо на різних квартирах, а саме: він з сином ОСОБА_5 , вона - з донькою ОСОБА_6 . ОСОБА_1 вважає, що забезпечив безпеку дружині та дітям, має право на вільний вибір місця пересування та роду занять. Позивач зареєстрований у с. Зоря Білгород-Дністровського району Одеської області, як фізична особа - підприємець, має роботу, в зв`язку з чим він повернувся до України та займається справами. Син, позивача, ОСОБА_5 мріє стати військовим та вчитися у Військової академії (м. Одеса). Відповідачка не бажає повертатися до України. Дані обставини стали причиною припинення між подружжям шлюбних відносин. Позивач вважає, що нормальні шлюбні відносини між ним та відповідачем не можуть бути поновлені, подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам кожного з них та їх дітей. Тому, у зв`язку з викладеним, позивач просить суд, розірвати шлюб між ним та відповідачкою. Визначити місце проживання дитини, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання батька, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 30.08.2023 року провадження у даній справі було відкрито в загальному порядку та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 12.09.2023 року підготовче провадження у справі відкладено. Залучено третю особу на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Саратську селищну раду Білгород-Дністровського району Одеської області, що виступає як орган опіки та піклування.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання, клопотання про відкладення розглядом справи до суду не направив.

Представник позивача адвокат Волков І.І. наполягав на задоволенні позову з підстав зазначених у ньому.

Відповідач ОСОБА_2 в призначене підготовче засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала на електронну адресу суду заяву про визнання позову, просила справу розглядати у її відсутність.

Представник третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області та Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як органу опіки та піклування Кобиленко С.В. в судовому засіданні зазначила, що дитина досягла віку 14 років та сама може визначати місце свого проживання, оскільки дитина виявила бажання проживати з батьком, мати дитини не заперечує, тому третя особа також не заперечує проти задоволення позову.

У відповідності до ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За нормою ч.1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

У відповідності до ч.1 ст.81, ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п.п. 3,4 п. 5 ст. 12 ЦПК України - суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що вимоги позову підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.07.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Саратського районного управління юстиції Одеської області між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №11, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Сторони мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виїхали до Франції 13.03.2022 року, що підтверджується тимчасовим дозволом на перебування особа, яка користується тимчасовим захистом та знаходяться у м. Ніцца у Республіці Франція.

Сімейні відносини з відповідачкою ОСОБА_2 , позивач припинив, примирення сторони не досягли, позивач наполягає на розірванні шлюбу.

Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється в наслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги заяву позивача, суд вважає, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти зазначеного, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Щодо позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, а саме: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про залишення проживання разом з батьком, позивачем у справі, суд наголошує, що у статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Судом встановлено, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_9 , що підтверджується довідкою виданою Саратською селищною радою та випискою з погосподарської книги №12.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи.

В ході обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що дитина зареєстрована за вказаною адресою, але не проживає. На момент обстеження в приміщенні були присутні дядько та дід. Житло складається з 5 жилих кімнат, кухня, їдальня. Запас вугілля та дров в наявності. Одяг за сезоном дитячий є. в кімнатах прибрано, світло та є всі необхідні меблі. Дитина має власну кімнату, ліжко, місце для навчання, письмове приладдя та місце для власних речей. Наразі неповнолітній проживає разом з батьками та сестрою за кордоном (Франція). Хлопець навчався в Одеському приватному ліцеї «Крок». За результатами обстеження житла, комісією складно висновок про те, що умови для майбутнього проживання дитини створені

17.07.2023 року в режимі онлайн «viber» з дитиною ОСОБА_3 представником Служби у справах дітей, була проведена бесіда, в результаті якої було складено протокол. З протоколу бесіди встановлено, що ОСОБА_3 на обліку не перебуває, навчається у м. Одеса Одеський приватний ліцей «Крок», планує переводитися в Зорянський ЗЗСО. Бажає проживати з батьком в Україні в с. Зоря. З мамою та сестрою буде підтримувати спілкування онлайн. Дитина хоче повернутися до України заради батька. В с. Зоря має багато родичів та друзів. В будинку діда був багато разів, та всі умови його влаштовують. За результатами бесіди встановлено, що дане рішення прийняв самостійно.

Окрім цього, була проведена онлайн бесіда з матір`ю дитини, ОСОБА_2 . Протоколом бесіди встановлено, що більше року було прийнято рішення про розірвання шлюбу. Син відмовляється проживати у Франції, через незнання мови та йому там не подобається. Просить взяти до уваги її думку.

ОСОБА_1 працює в Приватному підприємстві «ЮГКОНТРАКТ» з 23.12.2002 року. На даний момент займає посаду директора. Дохід за період з 01.12.2022 року по 31.05.2023 року склав 90 000, 00 грн., що підтверджується довідкою виданою ПП «Югконтракт». ОСОБА_1 є платником єдиного податку, що підтверджується витягом №6991 з реєстру платників єдиного податку.

Відповідачка в своїй заяві зазначила, що вона позовні вимоги визнає в тому вигляді, в якому вони містяться в позовній заяві. Наслідки визнання позову їй зрозумілі та роз`яснені.

Враховуючи вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною першою статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач надав суду докази, що він належним чином виконує свої батьківські обов`язки, має самостійний дохід, створив дитині належні умови для проживання.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основу відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч її бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей. Їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Як встановив суд, син сторін на час подання позову та розгляду справи в суді досяг 14 років, отже, за законом він може вільно обирати собі місце проживання з кимось з батьків, які володіють житлом. Як зазначає Служба у справах дітей, у спілкуванні з дитиною було встановлено, що дитина бажає проживати з батьком.

Право батьків на вибір місця проживання дитини має сприяти забезпеченню належного виконання батьками своїх обов`язків та безперешкодному здійсненню прав щодо виховання дитини. Визначаючи місце проживання дитини, батьки здійснюють своє право на особисте виховання дитини, оскільки дитина, як правило, проживає з батьками чи одним з них. У тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків, і кожен з них має брати участь у визначенні місця проживання дитини на засадах рівності. При цьому не мають значення причини роздільного проживання батьків (відсутність або розірвання шлюбу між ними, тимчасове роздільне проживання з поважних причин. Ніхто з них не може бути усунений від вирішення цього питання.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України).

Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" розрізняє два поняття, які визначають місцезнаходження фізичної особи в залежності від тривалості перебування фізичної особи на території адміністративно-територіальної одиниці. Місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік є її місцем перебування.

Фізична особа, відповідно до ст. 3 вказаного Закону має право визначати як своє місце проживання, так і місце перебування. Оскільки дитина є не досить зрілою істотою для формування своєї думки щодо визначення місця свого проживання, право на визначення місця проживання та місця перебування дитини надано перш за все батькам дитини. Але дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками з питань, що стосуються її особисто. Вказане право дитина може здійснювати в залежності від її віку. Так, правове значення у питаннях визначення місця проживання дитини її думка має по досягненню дитиною десяти років. До досягнення цього віку дитина не бере участі у вирішенні питання свого місця проживання.

З висновку служби у справах дітей Саратської селищної ради від 25.09.2023 року про визначення місця проживання дитини неповнолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що служба у справах дітей, керуючись статтями 151,164, 166 Сімейного кодексу України, постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини", робить висновок про неможливість визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 ., оскільки спір необхідно вирішити на території України з подальшою легалізацією його для виконання на території держави, де фактично перебуває неповнолітній.

Рішенням виконавчого комітету Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області затверджено висновок служби у справах дітей Саратської селищної ради від 25.09.2023 року про визначення місця проживання дитини неповнолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Частина 4 стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5 ст. 19 СК України).

Крім того, вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який оцінює всі надані докази в сукупності. Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру.

Подібний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Враховуючи вік неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має повних шістнадцять років, думку дитини, який виявив бажання проживати разом з батьком, суд вважає, що на даний час проживання неповнолітнього разом з батьком, буде відповідати саме інтересам дитини, у зв`язку з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме розвитку дитини як психологічному так і фізичному.

Враховуючи положення закону, встановлені судом обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання дитини, беручи до уваги визнання відповідачем позову, враховуючи думку та бажання дитини, суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком, що буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч. 4 ст. 200 ЦПК України). Суд вважає можливим ухвалення рішення у справі при проведенні підготовчого провадження та вважає, що є всі підстави для цього.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Разом з тим, у відповідності до вимог ч. ч. 1, 4, 5 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Отже, визнання позову відповідачем може бути підставою для задоволення позову за сукупності умов: визнання усіма учасниками справи обставин, що мають значення для вирішення спору та не підлягають доказуванню відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України; відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин; якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та/або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Такий правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19.

Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені, порушення прав та законних інтересів сторін, судом не встановлено.

Керуючись ст.ст.12,13,77,81,259,263-265,268 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву задовольнити.

Розірвати шлюб укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований 01.07.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Саратського районного управління юстиції Одеської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №11.

Визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання батька, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://st.od.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 02.11.2023 року.

Суддя В. С. Миргород