печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г. О.

секретар судового засідання Чепляка А. С.

справа №757/40253/20-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», -

представник позивача - адвокат Дугінов Д. А.

представник відповідача - адвокат Кахраманов Р. Н.

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на користь ОСОБА_1 за договором №SAMDN5857 від 02.08.2012 року штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період із 04.04.2020 року по 08.09.2020 року у сумі 474 000, 00 доларів США; стягнути із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором №SAMDN5041 від 02.08.2012 року штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період із 04.04.2020 року по 08.09.2020 року у сумі 237 000, 00 доларів США; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» на підставі депозитних договорів №SAMDN5857 від 02.08.2012 року та №SAMDN5041 від 02.08.2012 року.

Навесні 2014 року у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень Відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки ОСОБА_1 було заблоковано, нарахування відсотків припинено.

14 квітня 2016 року в ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є - АТ КБ «ПриватБанк») отримано заяву ОСОБА_1 від 29.03.2016 року про розірвання вказаних вище депозитних договорів, видачу коштів та нарахованих відсотків, проте дана заява банком була проігнорована. У зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою про стягнення вкладів, відсотків та штрафних санкцій.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року, справа № 201/6621/16-ц, позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про повернення депозитних вкладів, виплату відсотків та стягнення штрафних санкцій було задоволено у повному обсязі, стягнуто із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором строкового вкладу №SAMDN5857 від 02 серпня 2012 року в сумі 100 000 доларів США сума вкладу; 21 895,89 доларів США відсотки за період з 02 березня 2014 року по 06 листопада 2016 рік, 735 335, 31 доларів США пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня 2016 року по 06 листопада 2016 рік, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 року становить 20 074 653,96 грн; 8 063,01 доларів США 3% річних за період з 02 березня 2014 року по 06 листопада 2016 рік що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 року становить 220 120, 17 грн; грошові кошти за договором строкового вкладу №SAMDN5041 від 02 серпня 2012 року в сумі 50 000 доларів США сума вкладу; 10 947,94 доларів США відсотки за період з 02 березня 2014 року по 06 листопада 2016 рік, 367 667,65 доларів США пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня 2016 року по 06 листопада 2016 рік, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 року становить 10 037 326,85 грн; 4 031,51 доларів США 3% річних за період з 02 березня 2014 року по 06 листопада 2016 рік, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 року становить 110 061, 22 грн.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.01.2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року в частині стягнення 3 процентів річних в сумі 6 402, 74 доларів США за період з 02 березня 2014 року по 18 квітня 2016 рік за договором строкового вкладу №SAMDN5857 від 02 серпня 2012 року та в частині стягнення 3 процентів річних в сумі 3 201, 37 доларів США за період з 02 березня 2014 року по 18 квітня 2016 рік за договором строкового вкладу №SAMDN5041 від 02 серпня 2012 року було скасовано. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року було залишено без змін.

Постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.01.2018 року, справа № 201/6621/16-ц, набрала законної сили, але була оскаржена банком у касаційному порядку.

16 лютого 2018 року банк підтвердив обсяг зобов`язань перед ОСОБА_1 , шляхом надання довідки про залишки коштів на її рахунках (довідка №7AR7UR3VAIPMTFB6).

Відповідно до довідки №7AR7UR3VAIPMTFB6 від 16.02.2018 року, станом на 31.01.2018 р. на рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 обчислювалося 102 817, 81 дол. США, а на рахунку № НОМЕР_2 обчислювалося 51 408, 91 дол. США.

Вказує, що незважаючи на те, що банк, надавши зазначені вище довідки фактично підтвердив свої зобов`язання перед ОСОБА_1 , виконувати їх він все одно відмовився, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.09.2020 року відкрито провадження у справі, вирішено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право направити: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів (а.с. 20, т. 1).

Копію ухвали направлено на адреси сторін, крім того відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками (а.с. 21, т. 1).

28.10.2021 року представник позивача подав додаткові пояснення до позову (а.с. 62-130, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 133, т. 1).

01.11.2021 року від представника позивача надійшла порівняльна таблиця застосування судами практики щодо розгляду аналогічних спорів (а.с. 135-140, т. 1).

19.08.2022 року від представника позивача надійшли письмові пояснення, у яких було наведено відкоригований розрахунок позовних вимог, з урахуванням позиції викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року, у справі № 761/16124/15-ц), відповідно до якої базою нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є обсяг відсотків за вкладом, а не загальна сума утримуваних банком коштів (а.с. 151-163, т. 1).

25.08.2022 від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (а.с. 164-180, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2022 року зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи 199/3152/20-ц за позовом вкладника до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 3% річних та пені за договором банківського вкладу (а.с. 193, т. 1).

10.11.2022 року від представника відповідача надійшли письмові пояснення, у яких вказує, що після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами більше не існує споживчих правовідносин, у зв`язку із чим відсутні підстави для застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначений висновок, на думку відповідача, не суперечить висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (а.с. 195-216, т. 1)

15.11.2022 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів (а.с. 217, т. 1).

15.11.2022 року через канцелярію суду представником позивача були подані пояснення, у яких вказує, що вимога про стягнення пені є обґрунтованою, договором, укладені між банком та позивачем, є діючими до моменту виплати клієнту вкладів та відсотків (а.с. 218-226, т. 1).

01.05.2023 року від представника позивача надійшла заява про поновлення провадження у справі (а.с. 227, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.07.2023 року поновлено провадження у справі (а.с. 231, т. 1).

Представник позивача - адвокат Дугінов Д. А. подав заяву про розгляд справи у відсутність позивач та її представника, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, також просив залишити клопотання про витребування доказів без розгляду (а.с. 237, т. 1).

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином.

Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність відповідача, суд, виходить із наступного.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1, п. 1-2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 223 ЦПК України).

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»).

Так, судом вжито усіх необхідних заходів для надання сторонам достатніх можливостей для викладення своєї позиції у судових засіданнях з метою дотримання принципу змагальності процесу та забезпечення права на публічне слухання справи у розумні строки, враховуючи процесуальні права інших учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

На підставі вищезазначеного та керуючись п. 1 ч. 3 ст. 233 ЦПК України, суд, з огляду на достатність в матеріалах справи документів для прийняття рішення, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, його представника, на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено, 02.08.2012 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір №SAMDN5857.

Відповідно до даного договору ОСОБА_2 було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який ОСОБА_2 були внесені 100 000, 00 дол. США.

02.08.2012 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір №SAMDN5041.

Відповідно до даного договору ОСОБА_2 було відкрито рахунок № НОМЕР_2 , на який ОСОБА_2 були внесені 50 000, 00 дол. США.

Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень Відповідача на території АР Крим, рахунки ОСОБА_2 було заблоковано АТ КБ «ПриватБанк», нарахування відсотків було припинено.

З метою отримання належних ОСОБА_2 коштів та нарахованих по ним відсотків, 11.04.2016 року на ім`я Голови Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» Дубілет О. В. було направлено заяву про розірвання зазначених вище депозитних договорів та видачу належних ОСОБА_2 коштів, яка була отримана АТ КБ «ПриватБанк» 14 квітня 2016 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року, справа № 201/6621/16-ц, позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про повернення депозитних вкладів, виплату відсотків та стягнення штрафних санкцій було задоволено у повному обсязі, стягнуто із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором строкового вкладу №SAMDN5857 від 02 серпня 2012 року в сумі 100 000 доларів США сума вкладу; 21 895,89 доларів США відсотки за період з 02 березня 2014 року по 06 листопада 2016 рік, 735 335, 31 доларів США пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня 2016 року по 06 листопада 2016 рік, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 року становить 20 074 653,96 грн; 8 063,01 доларів США 3% річних за період з 02 березня 2014 року по 06 листопада 2016 рік що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 року становить 220 120, 17 грн; грошові кошти за договором строкового вкладу №SAMDN5041 від 02 серпня 2012 року в сумі 50 000 доларів США сума вкладу; 10 947, 94 доларів США відсотки за період з 02 березня 2014 року по 06 листопада 2016 рік, 367 667, 65 доларів США пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня 2016 року по 06 листопада 2016 рік, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 року становить 10 037 326,85 грн; 4 031, 51 доларів США 3% річних за період з 02 березня 2014 року по 06 листопада 2016 рік, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 року становить 110 061, 22 грн.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.01.2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року в частині стягнення 3 процентів річних в сумі 6 402, 74 доларів США за період з 02 березня 2014 року по 18 квітня 2016 рік за договором строкового вкладу №SAMDN5857 від 02 серпня 2012 року та в частині стягнення 3 процентів річних в сумі 3 201, 37 доларів США за період з 02 березня 2014 року по 18 квітня 2016 рік за договором строкового вкладу №SAMDN5041 від 02 серпня 2012 року було скасовано. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року було залишено без змін.

Постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.01.2018 року, справа № 201/6621/16-ц, набрала законної сили, але була оскаржена банком у касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 26.02.2020 року касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк», в якій АТ КБ «ПриватБанк» просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, була частково задоволена. Зменшено суми присудженої пені, в іншій частині рішення залишені без змін (а.с. 7-12, т. 1).

16 березня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» отримав відносно добровільного виконання рішення суду, що набрало законної сили, у якій представник ОСОБА_1 повідомляв банк про те, що в провадженні Печерського районного суду міста Києва знаходиться справа № 757/54151/19-ц, за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Ціна позову становить 1 688 782, 58 дол. США. У разі якщо банк виконає у добровільному порядку Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року (справа № 201/6621/16-ц), з урахуванням змін внесених Постановою ВС від 26.02.2020 року та виплатить ОСОБА_1 , протягом 5 днів із дати отримання даної пропозиції, присуджені їй кошти, ОСОБА_1 була згодна відмовитися від позову у справі № 57/54151/19-ц, а також повідомила банк про те, що відмовитись від будь-яких подальших претензій до банку, у тому числі й від поданого позову про стягнення пені та відсотків (а.с. 13, т. 1).

05 травня 2020 року у Департаменті ДВС відкрито виконавчі провадження НОМЕР_3 та НОМЕР_4.

09 вересня 2020 року присуджені ОСОБА_3 в рамках ВП НОМЕР_3 та НОМЕР_4, кошти були зараховані на її банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

На виконання умов Договорів, позивач здійснила вклади на рахунки банку, в той час, як банк зобов`язаний був повернути ці вклади разом із відсотками за користування коштами на вимогу позивача у будь-який час протягом строку дії Договорів.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

До того ж, відповідно до ч. 2 ст. 1058 ЦК України, договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором.

Частина 1 ст. 633 ЦК України дає визначення поняттю публічний договір: публічний договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором (п. 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (далі - Положення від 03.12.2003 р. № 516)).

Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1061 ЦК України встановлено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом.

Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.

У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

При цьому згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

У Постановах від 11 травня 2016 р. у справі №6-37цс16, від 07 грудня 2016 року у справі №6-362цс16, від 13 вересня 2017 року у справі №6-1881цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року, у справі №761/26293/16-ц, зазначено, що: «Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.».

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року, у справі №761/26293/16-ц, Велика Палата зазначила, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за несвоєчасне виконання зобов`язання з повернення депозиту стягується з банка за увесь час порушення зобов`язання.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року, у справі №320/5115/17, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не вбачає підстав для відступу від даних висновків.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що вимога позивача про стягнення пені за період до дня фактичного виконання зобов`язання є повністю законною та обґрунтованою.

Пеня має превентивну функцію. Загроза її неухильного накладення має призводити до втрати економічного інтересу в порушенні зобов`язання. Застосування пені (її нарахування та вимога стягнення) до встановленого факту порушення зобов`язання (до дня, в який банк мав виконати своє зобов`язання перед вкладником з повернення вкладу та відсотків, але цього не зробив, є неможливим), оскільки встановлення факту порушення зобов`язання має бути втілено певними діями кредитора/вкладника, зверненням вкладника до банку із вимогою про повернення вкладу/заявою про розірвання договору та видачу вкладу. Лише після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або видачу вкладу та невиконанням банком даної заяви протягом 2-х днів після її отримання, з`являється конкретна дата, відносно якої можна із 100-відсотковою впевненістю стверджувати, що з`явився момент порушення виконання зобов`язання.

Пеня є змінною величиною й залежить тільки від часу, на який боржник прострочив виконання, тому відмова споживача від договору банківського вкладу або його розірвання на підставі рішення суду не зумовлює такий правовий наслідок для вкладника (споживача), як відсутність підстав для застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

В Постанові від 09 листопада 2021 року Велика Палата ВС дійшла висновку, що пеня на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

У Постанові від 09 листопада 2021 року зазначено, що договори, укладені між Позивачами та банком, є розірваними після набрання законної сили рішенням суду про їх розірвання («Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа №320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. … Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.».

Зі змісту Постанови від 9 листопада 2021 року вбачається, що навіть за наявності факту звернення вкладника до банку з заявою про розірвання депозитних договорів, такі договори вважаються розірваними лише з моменту набрання законної сили рішенням суду про їх розірвання.

Якщо вважати, що споживчі правовідносини між банком та вкладником припиняються після отримання банком заяви вкладника про розірвання депозитного договору, а договір є розірваним за ініціативою вкладника, в результаті чого дія Закону України «Про захист прав споживачів» на взаємовідносини між банком та вкладником припиняється, тоді взагалі є неможливим застосування до банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У постанові від 20 березня 2019 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.».

З цього вбачається, що пеня, як міра відповідальності, починає свій перебіг після встановлення факту порушення. Тобто встановлення факту порушення виконання зобов`язання є обов`язковою передумовою для початку терміну нарахування пені.

У постанові від 25 січня 2022 року, справа № 761/16124/15, Велика Палата Верховного Суду дійшли до висновку, що: «Пеня підлягає обрахуванню від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору, тобто від суми процентів на суму вкладу».

У п. № 66 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року, справа № 761/16124/15-ц, відповідаючи на питання: «Чи можна вважати, що у разі присудження відсотків за договором банківського вкладу за рішенням суду таке зобов`язання виникає не з договору, а з рішення суду про задоволення вимог вкладника, та чи підлягає застосуванню до спірних правовідносин частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів у разі невиконання банком рішення суду на час звернення вкладника до суду?», Велика Палата зазначила, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму ( вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладнику таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику крім суми вкладу також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за наданому останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договором банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківських рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Отже, зміст поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту ( за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий розмір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача ( статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не можу бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 сформулювала висновки про те, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та погодилася з аналогічними за змістом правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 28 вересня 2016 року у справі №180/1179/15-ц та від 13 березня 2017 у справі №761/14537/15-ц, та не вбачала підстав для відступу від них.

Кошти, внесені за договором банківського вкладу не можна вважати вартістю послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачу, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги та відповідно, не можуть бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Пеня підлягає обрахуванню від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору, тобто від суми процентів на суму вкладу або від доходу в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом в постанові від 22 лютого 2022 року в справі №757/63364/19-ц.

У Постанові від 26 квітня 2022 року (справа №539/4098/18, провадження № 61-19032св20), Верховний Суд залишив у силі рішення судів попередніх інстанцій, якими було присуджено пеню на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору та у межах строку до дня фактичного виконання зобов`язання та зазначив, що: «Проте на час подання позову вказане рішення суду Банк не виконав, а кошти йому не повернуті, а тому відповідач зобов`язаний компенсувати за час затримки виплати нараховані проценти, пеню, три проценти річних та інфляційні витрати».

У Постанові від 22 червня 2022 року (справа №219/6058/18, провадження №61-1012св20), Верховний Суд залишив у силі постанову суду апеляційної інстанцій, яким було присуджено пеню на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період після звернення вкладника до банку із заявою про повернення вкладу та у межах строку до дня фактичного виконання зобов`язання.

У рамках справи №201/6621/16-ц позивачу присуджено 21 895, 89 дол. США процентів за договором №SAMDN5857 від 02.08.2012 року та 10 947, 94 дол. США за договором №SAMDN5041 від 02.08.2012 року.

Частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України з урахуванням положень статті 3 Цивільного кодексу України щодо загальних засад цивільного законодавства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов`язання суд застосовує до спірних правовідносин норму ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14.

Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно із ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Суд вважає, що неправомірна поведінка боржника не повинна залишатися безкарною, бо ніхто не має права отримувати будь-які переваги з своєї незаконної поведінки. Порушення вимог закону не може бути для боржника вигіднішим ніж його виконання.

Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення чи філії не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку.

Перевіривши наданий представником позивача розрахунок грошових сум, суд приходить до висновку про його правильність у частині нарахувань пені, але оскільки сума пені значно перевищує розмір сум утримуваних коштів, суд на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України вважає за можливе її зменшити.

Оскільки стягнення пені в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства, тому що згідно вимог ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у національній валюті то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням виключно у національній валюті України - гривні.

Таким чином суд, враховуючи тривале та безпідставне невиконання відповідачем законних вимог позивача та рішення суду, що набрало законної сили, враховуючи недобросовісну поведінку банка, який навіть після набрання законної сили рішення суду про стягнення вкладів та відсотків, продовжив ігнорувати законні вимоги Позивача про повернення належних йому вкладів, продовжував використовувати на власну користь неповернуті активи Позивача, приходить до висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, яку вимагає стягнути позивач до 800 000, 00 грн (приблизний гривневий еквівалент суми присуджених відсотків за договором №SAMDN5857 від 02.08.2012 року) та до 400 000, 00 грн (приблизний гривневий еквівалент суми присуджених відсотків за договором №SAMDN5041 від 02.08.2012 року).

Ступінь такого зменшення пені (неустойки) суд вважає пропорційним, розумним та справедливим, таким, що відповідає завданню цивільного судочинства і не порушує права Позивача на отримання передбаченого законом штрафу за прострочення виконання зобов`язань по своєчасному поверненню банківського вкладу.

Одночасно, даний підхід ґрунтується на сталій судовій практиці судів, в тому числі Верховного Суду.

Також суд не може погодитись із твердженням відповідача про те, що договори є розірваними після звернення позивача до банка із заявою про їх розірвання.

У Постанові Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року, справа №202/5076/19, яка залишена без змін Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2022 р., зазначено наступне: «Таким чином, заява позивача від 08 жовтня 2014 року про повернення йому грошових коштів не свідчить про договірне розірвання депозитних договорів, адже згідно «Умов та Правил надання банківських послуг» ПАТ КБ «ПриватБанк» та з урахуванням положення п.2.2.3.7 про умови та правила укладення «Вкладу «Депозит VIP», у підпункті якого 2.2.3.7.13. зазначено: «Цей договір набирає чинності з дня його підписання. Дія договору припиняється з виплатою Клієнту всієї суми вкладу разом з відсотками, що належать до сплати відповідно до умов цього договору».

Тобто, підтвердженням факту припинення дії договору внаслідок його розірвання має бути саме виплата позивачеві всієї суми вкладу разом з процентами в день звернення позивача із відповідною заявою, що належать до сплати відповідно до умов договорів, чого відповідачем здійснено не було.

У судовому порядку до цього зазначені договори також не розривалися, а добровільне їх розірвання відповідно до «Умов та Правил надання банківських послуг» з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк») так і не відбулось, адже відповідачем не були виконані передумови розірвання депозитних договорів, визначені положенням п.2.2.3.7.13 «Умов та Правил надання банківських послуг».

За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» суми вкладу за депозитними договорами з нарахованими процентами, оскільки само по собі звернення позивача 08 жовтня 2014 року із заявою про розірвання депозитних договорів не є достатньою підставою вважати ці договори розірваними з 10 жовтня 2014 року без виплати Банком Клієнту відповідних коштів з власних положень «Умов та Правил надання банківських послуг».

Таким чином Верховний Суд, у справі №202/5076/19, прийшов до висновку, що звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком та не свідчить про договірне розірвання депозитних договорів, оскільки само по собі звернення із заявою про розірвання депозитних договорів не є достатньою підставою вважати ці договори розірваними без виплати Банком Клієнту відповідних коштів з власних положень «Умов та Правил надання банківських послуг».

Також суд бере до уваги позицію Верховного Суду, викладену у його Постанові від 31 травня 2023 року, справа № 757/42452/20-ц, відповідно до якої: «Права позивачки як вкладника в період виконання судового рішення про стягнення сум неповернутих вкладів підлягають захисту шляхом стягнення 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України та частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»».

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позову судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 509, 533, 549, 550, 551, 633, 1058, 1060, 1061, 1070 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 800 000, 00 грн пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за депозитним договором № SAMDN5857 від 02.08.2012 року та 400 000, 00 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за депозитним договором №SAMDN5041 від 02.08.2012 року.

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на корить держави судовий збір у розмірі 10 510, 00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», адреса: вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001, .

Повний текст рішення складено 20.09.2023 року.

Суддя Г. О. Матійчук