КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 758/5326/20

18 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Музичко С.Г.

- Болотова Є.В.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Звонарьова Валентина Вадимовича на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 27 липня 2023 року, постановлену під головуванням судді Ларіонової Н.М., у цивільній справі за поданням в.о. начальника Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кравцової Олени Сергіївни, стягувач ОСОБА_2 про обмеження права виїзду боржника ОСОБА_1 за межі України,-

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року В.о.начальника Подільського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Кравцова О.С. звернулась до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , без вилучення паспортного документа, до повного виконання зобов`язань за виконавчими документами:

1) виконавчого листа № 758/5326/20, виданого 23.12.2022 р. Подільським районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів в розмірі 4 825 847,69 грн.;

2) виконавчого листа № 758/5326/20, виданого 23.12.2022 р. Подільським районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 11 350,0 грн.;

3) постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 70695430 від 25.01.2023 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору в розмірі 482 584,77 грн.;

4) постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 70695703 від 25.01.2023 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору в розмірі 1 135,0 грн.

Подання мотивовано тим, що у Відділі перебуває зведене виконавче провадження № ЗВП за АСВП № 70856545 від 25.01.2023 року з виконання вищевказаних виконавчих документів. В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем встановлено нерухоме майно, що належить боржникові, вартість якого значно менша суми боргу по виконавчому провадженню. Також було встановлено, що боржник є засновником 25 юридичних осіб, але майже всі юридичні особи, в яких боржникові належить частка у статутному капіталі, зареєстровані на тимчасово окупованій частині Донецької області, в зв`язку з чим звернути стягнення на них не вбачається за можливе. При цьому загальний розмір частки боржника у статутному капіталі ТОВ «7 зірок» та ТОВ «Переяслав-СВ», що зареєстровані відповідно у м.Києві та Київській області, також значно менший суми боргу за виконавчим провадженням. Боржник умисно ухиляється від погашення заборгованості, в зв`язку з чим державний виконавець звернувся до суду із даним поданням.

Ухвалою Подільського районного суду від 27 липня 2023 року подання в.о.начальника Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кравцової О.С. про обмеження права виїзду боржника у виконавчому провадженні за межі України - задоволено.

Тимчасово обмеженоборжника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинати державний кордон, без вилучення паспортного документа, що надає право виїзду за межі України, - до повного виконання рішення Подільського районного суду м.Києва від 22 серпня 2022 року у справі № 758/5326/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (зведене виконавче провадження ВП № 70695430).

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Звонарьов В.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу скасувати, у задоволенні подання про обмеження права виїзду боржника у виконавчому провадженні за межі України відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що виконавцем вчинено всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на погашення боржником суми боргу.

Крім того, в матеріалах подання відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що боржник взагалі був обізнаний про наявність відкритих виконавчих проваджень і необхідність погашення боргу.

Вказував, що судом не встановлено обставин, які б ставили під загрозу питання подальшого примусового виконання судового рішення та потребували тимчасового обмеження права на виїзд ОСОБА_1 за межі України, враховуючи, що у останнього є як рухоме так і нерухоме майно, на яке державною виконавчою службою вже накладено арешт та може бути звернуто стягнення.

Посилався на те, що судом не з`ясовано чи дійсно боржник свідомо не виконує зобов`язання, та має намір вибути за межі України саме з метою невиконання рішення суду.

Зауважував, що в ході виконавчого провадження з рахунків боржника в примусовому порядку стягнуто загальну суму у розмірі 28 116,35 грн., з яких: 24 566,71 грн. перераховано на користь стягувача в рахунок погашення боргу, 2 811,64 грн. - виконавчого збору на користь держави, 738,00 грн. - витрат виконавчого провадження.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, посилаючись на те, що її доводи не спростовують висновків суду, а боржник всіляко ухиляється від виконання рішення суду, вчиняючи, зокрема, дії щодо відчуження майна, що перебувало у спільній сумісній власності, розлучення, виїхав за межі України після відкриття виконавчих проваджень.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Звонарьов В.В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

Представник Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кравцова О.С. проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити ухвалу суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року у справі № 758/5326/20 було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та стягнуто з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в розмірі 4 825 847,69 грн., а також вирішено питання про стягнення судового збору в розмірі 11 350,0 грн.

На підставі вищевказаного рішення судом 23 грудня 2022 року ОСОБА_2 , як стягувачу, були видані два виконавчих листи на стягнення з ОСОБА_1 , як боржника, зазначених сум.

Як вбачається з матеріалів подання, постановою від 25.01.2023 року заступником начальника Подільського ВДВС у м. Києві Кравцовою О.С. відкрито виконавче провадження ВП № 70695430 з примусового виконання виконавчого листа № 758/5326/20, виданого 23.12.2022 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів в розмірі 4 825 847,69 грн.

В межах даного виконавчого провадження постановою від 25.01.2023 року з боржника ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір в розмірі 482 584,77 грн.

Крім того, заступником начальника Подільського ВДВС у м. Києві Кравцовою О.С. постановою від 25.01.2023 року відкрито виконавче провадження ВП № 70695703 з примусового виконання виконавчого листа № 758/5326/20, виданого 23.12.2022 р. Подільським районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 11 350,0 грн.

В межах даного виконавчого провадження постановою від 25.01.2023 р. з боржника ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір в розмірі 1 135,0 грн.

Постановою від 25.01.2023 р. дані виконавчі провадження об`єднані у зведене виконавче провадження ВП № 70695430.

Копії вищевказаних постанов направлено боржнику за адресою, зазначеною у виконавчому документі, між тим всі були повернуті поштовим відділенням без вручення адресату з відповідною відміткою про закінчення строку зберігання, що підтверджується копіями супровідних листів та конвертів з довідками поштового відділення про причини повернення.

З наявних в матеріалах справи відповідей та довідок, отриманих державним виконавцем на запити щодо наявності у боржника доходів та майна, вбачається, що майно, на яке можливо було б звернути стягнення в рахунок погашення боргу, відсутнє, як і відкриті клієнтські рахунки у банках з достатньою сумою коштів для погашення заборгованості.

Судом встановлено, що державним виконавцем було вжито заходи, спрямовані на виявлення майна та доходів боржника, зокрема з Державної фіскальної служби України, Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України, банківських установ, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності та нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Крім того, державним виконавцем для забезпечення реального виконання рішення, винесені постанови про арешт майна та арешт коштів боржника.

Як вбачається з наданих документів, вжитими державним виконавцем виконавчими діями, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», спрямованими на виконання рішення, рішення не може бути виконано.

Разом з тим, жодних дій для виконання рішення суду самим боржником також вчинено не було.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що боржник обізнаний про існування заборгованості, однак рішення суду не виконує, враховуючи тривале невиконання боржником судового рішення щодо стягнення значної суми грошових коштів, умисне ухилення боржника від його виконання, а також приймаючи до уваги, що боржник, не виконуючи рішення суду, має можливість здійснювати виїзди за межі України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, враховуючи наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження».

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до пункту 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, зокрема, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом». Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання в межах кожної держави. Кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну.

Свобода пересування гарантована статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення прав громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 вказаного Закону встановлено перелік підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, якщо громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених вищезазначеним законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

З наявних в матеріалах справи відповідей та довідок, отриманих державним виконавцем на запити щодо наявності у боржника доходів та майна, вбачається, що майно, на яке можливо було б звернути стягнення в рахунок погашення боргу, відсутнє, як і відкриті клієнтські рахунки у банках з достатньою сумою коштів для погашення заборгованості.

Встановлено, що державним виконавцем було вжито заходи, спрямовані на виявлення майна та доходів боржника, зокрема з Державної фіскальної служби України, Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України, банківських установ, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності та нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Крім того, державним виконавцем для забезпечення реального виконання рішення, винесені постанови про арешт майна та арешт коштів боржника.

Як вбачається з наданих документів, вжитими державним виконавцем виконавчі діями, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», спрямованими на виконання рішення, рішення не може бути виконано.

Разом з тим, жодних дій для виконання рішення суду самим боржником також вчинено не було.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що державним виконавцем вчинялись всі передбачені законодавством виконавчі дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду.

Отже, станом на час звернення до суду з відповідним поданням про обмеження у праві виїзду за межі України боржника, рішення не виконано.

Посилання представника боржника щодо недоведеності факту ухилення боржника від виконання рішення, спростовуються встановленими судом обставинами.

Встановлено, що боржник протягом тривалого часу рішення суду не виконує, не подав виконавцю декларацію про доходи, відомості щодо дійсної адреси проживання, вчиняє дії щодо відчуження майна, що беззаперечно свідчить про його ухилення від виконання рішення суду.

За таких обставин, тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України ґрунтується на законі та є необхідним для захисту прав стягувача ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга не містить обґрунтувань, щодо належного виконання боржником свого обов`язку, передбаченого ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження». У той же час, доказів добровільного виконання рішення суду боржник не надав.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Слід зазначити, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з огляду на викладене, значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною шостою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», як то утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Вирішуючи питання чи є ухилення боржника від виконання зобов`язань свідомим, суд має враховувати комплекс процесуальних дій, які були вжиті державним виконавцем для виконання рішення суду.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та підтвердженим матеріалами виконавчого провадження.

Встановлення наявності зобов`язання у боржника, в даному випадку грошового зобов`язання щодо сплати заборгованості, та факту ухилення останнього від його виконання (бездіяльність, свідоме невиконання зобов`язання), дозволяють при вирішенні подання керуватись положеннями частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», згідно з якою громадянинові України, який має паспорт для виїзду за кордон, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо такий громадянин ухиляється від виконання зобов`язань покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов`язань.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду не виконується, всупереч нормам статті 129-1 Конституції України, якою визначено, що рішення суду є обов`язковим до виконання, з урахуванням того, що боржнику відомо про наявність рішення суду щодо стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій щодо виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 вчиняв будь-які дії щодо сплати заборгованості та виконання зобов`язання, покладеного на нього судовим рішенням, при цьому відсутні також і докази наявності об`єктивних причин, що унеможливлюють виконання боржником рішення суду повністю або частково або наявності непереборної сили, що унеможливлює виконання судового рішення.

Натомість, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , будучи достеменно обізнаним про відкриття виконавчого провадження відносно нього, до виконавця не з`являвся, будь-яких заяв клопотань чи інших документів від нього не надходило, пояснень за фактом невиконання вимог виконавчого документа боржник не надавав та не повідомляв про заходи, що вживаються ним з метою його виконання, а також не надавав відомості про свої доходи та місце роботи, про майно та майнові права, про грошові кошти на рахунках у банках та фінансових установах, не подав декларацію про доходи та майно.

Окрім того, звернення до суду з поданням про обмеження боржника у праві виїзду за межі України є лише одним з механізмів, який виконавець може застосувати для забезпечення примусового виконання рішення суду з огляду на ухилення боржника від виконання такого, якому достеменно відомо про існування відносно нього виконавчого провадження та значного розміру заборгованості.

На підставі викладеного, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, оскільки його бездіяльність полягає в умисному, свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків по поверненню коштів.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не спростовують правильність висновків місцевого суду.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 27 липня 2023 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Звонарьова Валентина Вадимовичазалишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 27 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2023 року.

Головуючий: Судді: