Справа № 189/1780/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

31.10.2023 року смт. Покровське

Покровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді - Лукінова К.С.,

При секретарі Копиці С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Покровське в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В поданому позові позивачка просила здійснити поділ житлового двоповерхового будинку з господарськими будівлями (блоку) та гаражу розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 176,1 кв.м., що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя на частки між нею та відповідачем; визнати за ОСОБА_1 частину житлового двоповерхового будинку з господарськими будівлями (блоку) та гаражу розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 176,1 кв.м. та здійснити поділ земельної ділянки площею 0.0677 га., кадастровий номер :01:011:0025, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 176,1 кв.м., зареєстрованої на підставі державного акту серії ЯД № 632784 від 21.08.2007 року на ОСОБА_2 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя на частки між нею та відповідачем, та визнати за ОСОБА_1 частину вказаної земельної ділянки. В обґрунтування подавного позову позивачка зазначила, що 18.12.2004 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей. Згідно договору дарування житлового будинку від 19.08.2003 року відповідач прийняв у дар жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 21.08.2007 року відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку в якому вказано, що він є власником земельної ділянки площею 0,0677 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка вказує, що відповідач отримав у власність спірну земельну ділянку під час шлюбу з позивачкою, в цю земельну ділянку позивачка вклала багато фізичних та матеріальних зусиль на належний її догляд та обробку. За великий проміжок часу на цій земельній ділянці вона з відповідачем побудували житловий двоповерховий будинок та господарські будівлі (блоки) і гараж. Підтвердженням будівництва є будівельний паспорт, Генеральний план будівництва господарських будівель, акт розбивки вісей будівель. Вона та відповідач вкладали спільні кошти, збереження та сили для будівництва цього будинку. Однак, спільне життя не склалося та шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка надіслала пропозицію розподілу майна. Однак вказане питання врегульоване не було. Посилаючись на норми ЦК та СК України просила позов задовольнити.

Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивачки направив заяву про розгляд справи в його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, через що справу було розглянуто заочно.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено:

Згідно копії свідоцтва про одруження, 18.12.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

Згідно копій свідоцтв про народження, подружжя має двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно копії договору дарування будинку від 19.08.2003 року, ОСОБА_2 прийняв у дар жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається: А-1 житловий будинок дерев`яний жилою площею 13,8 кв.м., б-сіни в 1 доску, б- вхідний ганок дерев`яний, Е навіс дерев`яний, ПГ погріб камінь, Г-гараж в 1 доску, У уборна дерев`яна, 1 огорожа дерев`яна, 2 ворота дерев`яні, 3 огорожа дерев`яна.

Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.08.2003 року № 1285732, право власності на вказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 632784 від 21.08.2007 року, ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку розміром 0.0677 га. на підставі рішення 23 сесії 4 скликання Міловської селищної ради від 18.09.2005 року № 23/301, що розташована в АДРЕСА_1 .

Згідно копії будівельного паспорта № НОМЕР_1 на будівництво господарських будівель, затвердженого Головним архітектором Міловського району 01.11.2007 року, було дозволено будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , а саме: житловий будинок двоповерховий: житлова площа 34,9 кв.м., загальна площа 82,68 кв.м.; господарський блок 27 кв.м., гараж 27 кв.м. За цим будівельним паспортом було розроблено генеральний план та здійснено акт розбивки вісей будівель.

Згідно копії технічного паспорту від 09.11.2016 року, замовником технічної інвентаризації виступив ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . За цим технічним паспортом було побудовано будинок площею 176, 1 кв.м.

Згідно копії рішення Міловського районного суду Луганської області від 01.12.2021 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Згідно наданої копії пропозиції розподілу майна, ОСОБА_1 зверталась до відповідача з такою пропозицією.

Згідно копії витягу з ЄРДР № 0000114 від 07.06.2022 року, відносно ОСОБА_2 внесено відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 111-1 КК України.

Суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Як вбачається з матеріалів справи, дозвіл на будівництво житлового будинку було надано за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із тим, доказів введення в експлуатацію даного будинку та подальшу реєстрацію права власності на нього суду не надано. При цьому, суду було надано копію технічного паспорту на житловий будинок зовсім з іншою адресою: АДРЕСА_1 . Однак, суду не надано жодного належного та допустимого доказу того, що АДРЕСА_1 .

До того ж, дозвіл на будівництво було надано на житловий двоповерховий будинок житловою площею 34,9 кв.м., загальною площею 82,68 кв.м., тоді як згідно технічного паспорта було забудовано житловий двоповерховий будинок загальною площею 85 кв.м. та житловою площею 47,1 кв. Вказані обставини суд розцінює як можливе здійснення самочинного будівництва, але не в змозі надавати оцінку таким діям відповідача через брак доказів у справі.

В поданому позові позивачка просить визнати за нею частину спірного майна та земельної ділянки в порядку поділу майна подружжя, але в поданому позові не зазначає, що саме вона просить визнати за нею: чи то право власності, чи то право користування, чи то право власності на будівельні матеріали, чи то право на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва. Вказані обставини позбавили суд обрання ефективного способу захисту прав позивачки. Крім того, суд був позбавлений з`ясувати вказані обставини в ході розгляду справи, оскільки позивачка, будучи належним чином про час та місце розгляду справи до суду не з`явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, а представник позивачки в судове засідання не з`явився, направивши заяву про розгляд справи в його відсутності.

Ще однією підставою для відмови в задоволенні позовних вимог та відсутності необхідності роз`яснення позивачці ефективного способу судового захисту її прав є те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; суду не надано доказів того, що будівництво його закінчено чи триває, та чи він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації чи триває його будівництво та усуваються недоліки будівельного плану забудови, і чи дійсно право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; чи позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна чи цей об`єкт (його частина) є об`єктом самочинного будівництва або незавершеного будівництва та в зв`язку із цим чи є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Щодо позовних вимог про поділ земельної ділянки, то суд виходить з того, що земельна ділянка не буда набута відповідачем за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу чи міни, а була отримана ним на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування. В поданому позові позивачка просить визнати за нею частину спірної земельної ділянки, знов таки не зазначаючи на що: чи то право власності, чи то право користування тощо, вказуючи як на підставу задоволення своїх позовних вимог в цій частині ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України.

Однак, враховуючи те, що цим рішенням суду позивачці не передається у власність частина спірного житлового будинку, то у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині із зазначених позивачкою підстав.

Разом із тим, земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, лише у період з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя. У інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією ВС у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17.

Згідно ст. 141 ЦПК України в зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивачку.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 76-78, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору при поданні позову до суду в сумі 10238,00 грн. покласти на позивачку.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 03.11.2023 року.

Суддя: К.С. Лукінова

31.10.2023