Справа № 444/3738/21 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2380/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника Львівського національного університету природокористування - Зотова Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 04 травня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в грудні 2021 року Львівський національний аграрний університет, який змінив назву на Львівський національний університет природокористування, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у позивача на балансі перебуває студентський гуртожиток АДРЕСА_1 , який є державною власністю. Оскільки з березня 2009 року відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем, з врахуванням заяви ОСОБА_1 , рішенням профспілкового комітету № 49 від 17 вересня 2009 року йому надано у користування кімнати № НОМЕР_1 і 44 у вказаному студентському гуртожитку. Згідно наказу № 185-к від 24 квітня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з роботи науково-навчально-дослідного центру з 29 квітня 2014 року. Покликається на те, позивачу стало відомо, що ОСОБА_1 тривалий час не проживає в гуртожитку, про що були складені акти від 25 січня 2021 року, 02 квітня 2021 року, 01 липня 2021 року, 30 вересня 2021 року. Крім того, відповідач не здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, його місце проживання на даний час не відоме. Вважає, що відповідач втратив інтерес до спірного жилого приміщення, а наявність у відповідача зареєстрованого місця проживання у гуртожитку унеможливлює надати право проживання у цих приміщеннях іншим особам, зокрема студентам.

З наведених підстав просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням кімнатами АДРЕСА_2 та № НОМЕР_2 у студентському гуртожитку АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 04 травня 2022 року позов задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатами АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Львівського національного аграрного університету судовий збір в розмірі 2102,00 гривень.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт стверджує, що позивач не є власником гуртожитку АДРЕСА_1 , в якому він проживає, тому звернення з позовом про визнання його таким, що втратив право користування цим житловим приміщення, суперечить ст. 391 ЦК України за приписами якої виключно власник майна, в даному випадку Міністерство освіти і науки України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З наведених підстав просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника Львівського національного університету природокористування - Зотова Н.М. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги Львівського національного аграрного університету, суд першої інстанції виходив з того, що актами обстеження від 25.01.2021 року, 02.04.2021 року, 01.07.2021 року 30.09.2021 року безспірно підтверджено, що ОСОБА_1 у кімнатах АДРЕСА_3 не проживає більше року, що свідчить про факт його відсутності у житловому приміщені протягом тривалого часу, доказів поважності причин тривалої відсутності відповідач суду не надав, а відтак суд вважав, що є підстави для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатами АДРЕСА_3 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду з огляду на таке.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частина 4 статті 9 Житлового Кодексу УРСР передбачає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Частина 3 статті 71 ЖК УРСР визначає перелік випадків, коли жиле приміщення зберігається за тимчасом відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, цей перелік є вичерпним.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» Верховний Суд України роз`яснив, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність для цього поважних причин, тому вирішуючи спір про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки і в разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не передбачає, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16 (провадження №61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що «початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням(стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк».

У постанові від 03 квітня 2019 року у справі №454/2025/15 (провадження №61-46621св18) Верховний Суд зробив наступний правової висновок: «Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».

Згідно з частинами 1, 2 статті 70 Закону України «Про вищу освіту» матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності. Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно. Повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюються відповідно до законодавства. Майно закріплюється за державним або комунальним закладом вищої освіти на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством.

Заклад вищої освіти у порядку, визначеному законом, та відповідно до статуту має право використовувати майно, закріплене за ним на праві господарського відання, у тому числі для провадження господарської діяльності, передавати його в оренду та в користування відповідно до законодавства (пункт 3 частини третьої статті 70 Закону України «Про вищу освіту»).

З позовної заяви вбачається, що в обґрунтування позовних вимог позивач покликається на статті 71,72 ЖК Української РСР, а тому у даній цивільній справі підлягали встановленню обставини та доводи сторін щодо відсутності та поважності причин відсутності відповідача у спірному жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

Матеріалами справи підтверджується та встановлено судом, що гуртожиток АДРЕСА_1 перебуває у власності Міністерства освіти і науки України, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно від 12 квітня 2016 року № 57190751, закріплений за університетом на праві господарського відання, що підтверджується додатком до наказу Міністерства освіти і науки України від 08 грудня 2016 року №1972.

17 березня 2009 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду проректора з виробничо-господарської роботи, що підтверджується наказом Львівського національного аграрного університету від 17 березня 2009 року № 66-к, 17 вересня 2009 року ухвалено надати ОСОБА_1 кімнати АДРЕСА_4 та дозволити реєстрацію, що підтверджується протоколом № 49 засідання профспілкового комітету Львівського національного аграрного університету.

Наказом № 185-к від 24 квітня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України з 29 квітня 2014 року.

Згідно з відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб від 25 січня 2023 року № 112684, за адресою: АДРЕСА_5 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 .

З Акту обстеження від 25.01.2021 року вбачається, що під час виходу за адресою: АДРЕСА_6 (студентський гуртожиток АДРЕСА_6 ) встановлено факт відсутності та не проживання у кімнатах № 42,44 ОСОБА_1 . Вказану інформацію підтверджують сусіди ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які стверджують, що ОСОБА_1 не проживає постійно більше року.

Відсутність та непроживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_6 (студентський гуртожиток АДРЕСА_7 , підтверджується також й актами від 02.04.2021 року, 01.07.2021 року, 30.09.2021 року.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування кімнатами АДРЕСА_8 у гуртожитку, колегія суддів зазначає ту обставину, що вищезазначені акти, складені на підтвердження непроживання ОСОБА_1 , всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не спростовані ним належними та допустимими доказами, ним не надано доказів на підтвердження проживання його у згаданих приміщеннях в період часу, зазначеного в актах, доказів на спростування інформації, зазначеної в актах, щодо його не проживання більше шести місяців у спірних кімнатах гуртожитку.

Колегія суддів враховує і те, що заперечуючи щодо позову, відповідач не зазначив і не вказав поважних причин непроживання його за адресою: АДРЕСА_6 (студентський гуртожиток АДРЕСА_6 ) у кімнатах № 42,44 протягом більше шести місяців.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який з врахуванням пояснень сторін, наявних в матеріалах справи доказів, встановив, що відповідач більше шести місяців не проживає за адресою: АДРЕСА_6 (студентський гуртожиток АДРЕСА_7 , і що відповідачем, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин такої відсутності, та за встановлених судом обставин дійшов до вірного висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч.1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Аналізуючи зміст апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 є те, що позивач, Львівський аграрний університет, не є власником гуртожитку по АДРЕСА_6 , а тому не має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, є неналежним позивачем у справі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

При цьому позивачем є особа, яка подала позов або в інтересах якої подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, відповідачами ж є особи, до яких пред`явлено позовні вимоги.

Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити у задоволенні позову.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 607/14378/21.

Крім того, в пункті 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц зазначено, що відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказував на те, що гуртожиток АДРЕСА_1 є державною власністю, право власності на який від імені держави здійснює Міністерство освіти та науки України, перебуває на балансі Львівського аграрного університету, правонаступником якого є Львівський національний університет природокористування.

Відповідно до статті 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що тому університет не наділений правом звернення до суду з цим позовом, оскільки власником гуртожитку № 5 є Міністерство освіти і науки України.

Близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 922/1510/19.

Відповідно до статей 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

А відтак, колегія суддів вважає безпідставним та необгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що Львівський аграрний університет, правонаступником якого є Львівський національний університет природокористування, є неналежним позивачем.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що перевіряючи законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення суду, з врахуванням положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, доводів апеляційної скарги, зазначених апелянтом в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не вправі брати до уваги доводи, зазначені представником апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_6 в письмових поясненнях від 10.10.2023 року та додаткових письмових поясненнях від 20.10.2023 року, зазначені в них доводи незаконності та необгрунтовнаості оскаржуваного рішення суду є іншими, ніж ті, які зазначені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що зазначені апелянтом доводи в поданій ним апеляційній скарзі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Враховуючи положення ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відмову в її задоволенні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 04 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02.11.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк