№ 201/8297/23
провадження 2/201/2747/2023
УХВАЛА

01 листопада 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гоголевський-1» до ОСОБА_1 про стягнення боргу з внесків та платежів на утримання будинку і прибудинкової території,

ВСТАНОВИВ:

ОСББ «Гоголевський-1» 19 липня 2023 року звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення боргу з внесків та платежів на утримання будинку і прибудинкової території, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Справа по суті слухалася, виносилися ухвали, розглядаються клопотання, спір по суті не вирішено.

В судовому засіданні у суду стало питання про закриття провадження в справі через підсудність справи господарській юрисдикції. Суд вважає можливим закриття провадження в справі, виходячи з наступного.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 2 ст. 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 20 ГПК України визначено справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів. Так, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; 2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду; 3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; 4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; 5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах; 6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; 7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності; 8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України; 9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство; 10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; 11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті; 12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах; 13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами; 14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою; 15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання; 16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець; 17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_2 зверталася в суд з позовом до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, комітету комунальної власності Дніпропетровської міської ради, третя особа Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання договору купівлі-продажу нежилого приміщення недійсним та визнання права власності; було заявлено в цій справі зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: виконавчий комітет Дніпровської міської ради, Департамент комунальної власності Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про визнання права власності на нерухоме майно. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2018 року в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний задоволено повністю. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 березня 2020 року рішення суду в частині задоволення зустрічного позову скасовано та відмовлено в задоволенні позову, в решті рішення залишене без- змін. ОСББ «Гоголевський-1» і ОСОБА_1 звернулися до Верховного Суду з касаційними скаргами на вказані рішення. Постановою Верховного Суду від 04 серпня 2021 року касаційні скарги об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гоголевський-1» та ОСОБА_1 задоволено частково: «заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року скасувати. Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, комітету комунальної власності Дніпропетровської міської ради, третя особа Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: виконавчий комітет Дніпровської міської ради, Департамент комунальної власності Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про визнання права власності на нерухоме майно закрити. Роз`яснити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 їхні права щодо звернення із заявою про передачу справи для продовження розгляду до господарського суду.

Отже Верховним Судом встановлено правильність звернення сторін та учасників спору саме до господарського суду, а не до місцевого суду з цивільним позовом. Прі цьому Верховний суд виходив з наступного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 1963 року (у редакції, що була чинною на момент звернення ОСОБА_2 із позовом) суд приступає до розгляду цивільної справи: за заявою особи, яка звертається за захистом своїх прав або охоронюваних законом інтересів; за заявою прокурора та інших осіб, які вправі у випадках, передбачених законом, звертатися до суду на захист прав та свобод іншої особи, невизначеного кола осіб або державних чи громадських інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦПК України (у редакції, що діяла на час подання ОСОБА_1 позову) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з частиною першою статті 1 ГПК України (у редакції, що діяла на час звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до суду) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 ГПК України (у редакції, що діяла на час звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до суду) господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також у спорах про визнання недійсними актів з підстав, зазначених у законодавстві.

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа сторона у відповідних правовідносинах як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).

У рішенні від 02 липня 2002 року № 13-рп/2002 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення абзацу першого пункту 1 частини першої статті 12 ГПК України щодо підвідомчості господарським судам справ «у спорах про визнання недійсними актів з підстав, зазначених у законодавстві» треба розуміти так, що господарським судам підвідомчі справи про визнання недійсними чинних як нормативних, так і ненормативних актів незалежно від дати їх прийняття.

Для віднесення спору до господарської юрисдикції слід встановити наявність саме господарських правовідносин між сторонами, оскільки за відсутності господарських правовідносин між сторонами, спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями.

У статті 42 Конституції України закріплено, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За інформацією, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 28 липня 1999 року, а ОСОБА_2 з 13 жовтня 1999 року.

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18 вересня 1997 року квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 переведені до нежитлового фонду та дозволено їм переобладнання цих квартир під торгівельне приміщення. При цьому у п. 4 зазначеного рішення зобов`язано власника будинку укласти із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договори спільного володіння та участі в утриманні будинку та прибудинкової території.

01 грудня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заснували ТОВ «Савой», яке на час розгляду справи не припинено.

Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 29 вересня 1998 року затверджено акт технічної комісії про прийняття в експлуатацію магазину (після реконструкції квартир АДРЕСА_1 , проведеної ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ), а також дозволено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ввести в експлуатацію зазначений магазин.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що сторони здійснювали підприємницьку діяльність у переобладнаному приміщенні придбаних ними квартир, використовуючи ці приміщення для розміщення магазину.

Спір між сторонами виник щодо майна, яке використовується для їхньої підприємницької діяльності. Крім того, ОСОБА_2 у своєму позові та уточненнях до нього посилається на те, що спірне майно ними використовувалося як допоміжне при здійсненні підприємницької діяльності у магазині і вона має на нього право як співвласник цього магазину.

Відповідач також звернув увагу судів на те, що спір стосується майна, яке використовується для підприємницької діяльності.

Ураховуючи викладене, та те, що спірні приміщення сторонами на момент пред`явлення позовів використовувалися для підприємницької діяльності (магазину), а також те, що право власності на ці приміщення ОСОБА_2 оскаржує саме для цілей свого підприємництва та як співвласник магазину, колегія суддів Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що між сторонами наявні господарські правовідносини і позови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають розглядатися в порядку господарського судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на наведене вбачається, що дану позовну заяву не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, а слід розглядати за правилами господарського судочинства, оскільки предметом спору є вирішення питань боргу відповідача виходячи з діяльності саме юридичних осіб, правовідносини виникли з угод та діяльності саме юридичних осіб, їх угодами (про внески і інш.), актами і стосовно позивача юридичної особи, інші питання позивача вже вирішені рішеннями інших судів і рішення набрали законної сили, тобто правовідносини виникли і пов`язані з правами та обов`язками цих і інших саме юридичних осіб.

Згідно ст. 20 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Вимогами п. 4 ч. 1 ст. 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постанові Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у позові заявляє основну вимогу про стягнення боргу, питання йде про права та обов`язки в зобов`язанні юридичних осіб, їх фінансові та майнові зобов`язання, що належить до господарських відносин та відносин. Отже зазначений спір має розглядатись саме у порядку господарського судочинства.

Для правильного вирішення питання про об`єднання в позові питань різних юрисдикцій, справ чи прийняття самостійного позову слід з`ясувати: як пов`язані питання позову, які розглядаються судом загальної юрисдикції, чим обумовлюється неможливість розгляду їх окремо. При цьому слід враховувати, що пов`язаність позовів, справ, полягає у тому, що рішенням іншого суду, який має розглядати іншу справу, встановлено обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення для даної справи. Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом або іншого позову, питання (вимоги) полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи; підлягає з`ясуванню, чи дійсно від наслідків розгляду цивільної справи залежить прийняття рішення у цій цивільній справі саме з урахуванням іншої цивільної, адміністративної чи господарської справи, самостійного позову.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany)).

Ця справа може бути пов`язана з іншими питаннями сторін, іншими правовідносинами чи справами в цьому чи іншому суді, але це не визначає порушення правил підвідомчості спору.

При цьому важливо, що необхідність розгляду справи судом певної юрисдикції, об`єднання в одне провадження різних справ виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у цій справі без з`ясування обставин у тій справі, тобто між вказаними позовами, справами повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені по одній справі, позові, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи, позову.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктиості сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

Не підлягає судовому захисту також, похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи, оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого, у цьому разі, боржника. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц, у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року зі справи № 1-23-32/135-08-4825.

Питання зміни правової позиції чи висновків по конкретним справам Верховного Суду не може бути підставою для зміни юрисдикції розгляду конкретного спору, оскільки повинно грунтуватися на вимогах закону і не порушувати права та охоронювані законом інтереси фізичних і юридичних осіб.

Враховуючи наведене, оскільки спір у даній справі виник стосовно дій, правочинів, зобов`язань, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи, суд доходить висновку про необхідність закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин суд приходить до висновку, що дана ухвала повною мірою обгрунтована, є зрозумілою учасникам справи та в ній належним чином зазначені підстави, на яких вона грунтується.

Також суд зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У зв`язку з наведеним, закриття провадження в справі з підстав, передбачених законом, не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи.

Приймаючи до уваги вказане, суд приходить до висновку про те, що вказане закриття провадження не порушує інтереси учасників справи та інших осіб, тому суд вважає можливим провадження по справі закрити.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, ст. 256, 258-261, 353, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження по справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гоголевський-1» до ОСОБА_1 про стягнення боргу з внесків та платежів на утримання будинку і прибудинкової території закрити.

Ухвала набрала законної сили 01 листопада 2023 року.

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -