Справа № 201/190/22
Провадження № 2/201/363/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності та припинення права спільної сумісної власності співвласника,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 11 січня 2022 року звернувся ОСОБА_3 з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності та припинення права спільної сумісної власності співвласника, в якій просив суд:

?Стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 513 042,25 грн.

?Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , з дня отримання ОСОБА_3 грошової компенсації вартості частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 513 042,25 грн., залишивши квартиру

АДРЕСА_1 у спільній сумісній власності ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 листопада 1998 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів , згідно розпорядження № 1/3303-98, зареєстрованим в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу №390п за реєстрованим № 9-190.

На даний час позивач у спірній квартирі фактично не проживає та не має наміру та можливості користуватися квартирою через особисті стосунки з іншими співвласниками. Спірна квартира складається з трьох жилих кімнат, загальна площа квартири становить 62,9 м.2, житлова площа становить 43,3 м2.. Тому позивач пославшись на вимоги ч. 2 ст. 364 ЦК України просив позовні вимоги задовольнити (а.с. 1-5).

05 травня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_2 на адресу суду надійшов відзив в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог пославшись на їх недоведеність, оскільки позивачем не доведено факту неможливості виділу належної йому частки в натурі, чи спроможні інших співвласників виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Позивачем не надано доказів не проживання його в спірній квартирі та доказів того що він не має можливості користуватися квартирою. Окрім того долучений позивачем звіт про оцінку спірної квартири не відповідає дійсній вартості квартири оскільки проведений за відсутності оригіналів свідоцтва про право власності на вказану квартиру та технічного паспорту на квартиру. Припинення права власності на частку квартири Позивача, за умови неможливості сплати Відповідачами компенсації, призведе до порушення прав Позивача. У свою чергу примушення відповідачів викупити у Позивача частку квартири призведе до порушення їхніх прав, оскільки законодавством не забезпечено можливості набуття права власності у примусовому порядку (а.с. 58- 63).

23 червня 2022 року представником позивача надано відповідь на відзив в якому останній наполягав на задоволені позовних вимог з підстав викладених в позовні заяві (а.с. 92- 98).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 12 січня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.28-29).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу обліку та моніторингу інформації ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.30-32).

До суду 08 лютого 2022 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.33-35).

Ухвалою судді від 09 лютого 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності та припинення права спільної сумісної власності співвласника та задоволено клопотання про витребування доказів (а.с. 36-38).

03 травня 2022 року на адресу суду надійшли витребуванні докази (а.с. 49-56)

Ухвалою суду від 04 жовтня 2022 року у справі призначено судово будівельно технічну та оціночно будівельну експертизи (а.с. 109-111).

06 червня 2023 року на адресу суду надійшов лист разом з матеріалами цивільної справи у з Дніпропетровського науково дослідного інституту судових експертиз, без проведення експертизи, через відсутність оплати за проведення експертиз.

12 червня 2023 року ухвалою суду поновлено провадження у справі (а.с. 119).

Ухвалою суду від 21 вересня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 144-145).

В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися про день та час розгляду цивільної справи повідомлялися належним чином, заяв клопотань суду не надавали.

Фактичні обставини встановленні судом.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 листопада 1998 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів , згідно розпорядження № 1/3303-98, зареєстрованим в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу №390п за реєстрованим № 9-190 (а.с.50).

Відповідно до наданого звіту про оцінку майна ринкової вартості нерухомості трикімнатної квартири, загальною площею 62,9 кв.м , житловою площею 43,3 кв.м., розташованої за адресою АДРЕСА_2 . Вартість визначена суб`єктом оціночної діяльності становить 2 051 169 грн. (а.с. 21-27).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, якими можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов`язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина друга статті 16 ЦК України).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспоренні відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18).

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється

у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною

і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння

і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Позивач при зверненні з позовною заявою посилався на неможливість виділення йому в натурі частини квартири, яка відповідала б розміру його частини, оскільки фактично квартира не має ізольованих часток з окремими виходами та окремими системами життєзабезпечення, а допоміжні приміщення (коридор, кухня, ванна, санвузол) знаходяться в загальному користуванні усіх співвласників. Також квартира не може бути розділена в натурі таким чином, щоб у власності кожного зі співвласників залишились житлові та допоміжні приміщення, які за розміром та іншими технічними характеристикам відповідали б вимогам нормативно правових актів. Однак на підтвердження зазначених обставин позивачем не було надано жодного належного доказу.

Також при зверненні до суду позивач зазначає про неможливість проживання в спірній квартирі та користування спірним майном, проте доказів на підтвердження неможливості користування спірною квартирою суду не надає.

При визначенні розміру грошової компенсації вартості частки спірної квартири позивач посилався на звіт про оцінку майна станом на 04 січня 2022 року та просив суд призначити у справі проведення судової будівельно технічної та оціночно будівельної експертиз, які були призначенні ухвалою суду однак не проведенні у зв`язку з не оплатою позивачем.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦІІК України визначено, що доказами с будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами: 2) висновками експертів: 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які .містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Так, позивач при пред`явленні позовних вимог посилається на те, що відповідачами порушуються його права як співвласника спірної квартири, на підтвердження чого не надано жодного доказу.

Заявляючи позовні вимоги про припинення права спільної часткової власності, позивачем не доведено належними та допустимими доказами неможливість спільного володіння та користування майном з відповідачем.

Отже, з огляду на зазначене та не згоду відповідача на отримання компенсації за його частку підстав для припинення права спільної сумісної власності на вимогу іншого співвласника у цій справі відсутні, а звідси позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За таких обставин, немає й підстав для задоволення позовної вимоги про визнання права власності, оскільки визнання права власності можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд мас виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія А. N 303-А, п. 29).

Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_2 просив стягнути з позивача на їх користь понесенні витрати за правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу відповідачем надано суду копію договору про надання правової допомоги від 20 квітня 2022 року, рахунок на оплату від 20 квітня 2022 року та квитанцію про сплату послуг від 20 квітня 2022 року. Вартість наданих послуг становить 4 000,00 грн.

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд приходить до висновку, що з позивача на користь ОСОБА_6 підлягає стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн., що на думку суду є обґрунтованими.

Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності та припинення права спільної сумісної власності співвласника відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_6 ( АДРЕСА_2 ) понесені витрати на правову допомогу в розмір 4 000 грн.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

Відповідачі: ОСОБА_4 , АДРЕСА_2

ОСОБА_5 , АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_6 , АДРЕСА_2

Повний текст рішення виготовлено 06 листопада 2023 року

Суддя С.О. Демидова