КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа - приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Дерун Анатолій Андрійович, про визнання зобов`язання припиненим та зняття обтяження,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», яке змінило найменування на АТ «Сенс Банк», третя особа - приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Дерун А.А., в якому просила:

визнати припиненими зобов`язання за іпотечним договором № 385СІ1-ЗАСТ, зареєстрованим в реєстрі за № 1712, укладеним 11 липня 2013 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , у зв`язку з припиненням основного зобов`язання;

зняти заборону відчуження з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та з нежилого підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ;

вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про обтяження і про іпотеку зазначених об`єктів нерухомості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 липня 2013 року між ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 385СІ1, відповідно до якого позивач отримала кредит у розмірі 400 000,00 грн на строк до 10 липня 2023 року включно.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11 липня 2013 року між сторонами був укладений іпотечний договір № 385СІ1-ЗАСТ, за умовами якого позивач передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , та нежиле підвальне приміщення яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року у справі № 357/15637/21 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором № 385СІ1 від 11 липня 2013 року в сумі 72 081,92 грн та судові витрати в сумі 1 081,80 грн, а всього стягнуто - 73 163,72 грн.

Вказане судове рішення, яке набрало законної сили 26 липня 2022 року, позивач виконала добровільно26 вересня 2022 року, сплативши заборгованість в сумі 73 163,80 грн на користь відповідача, а тому вважає, що зобов`язання за кредитним договором є виконаним, а іпотека відповідно до норм Закону України «Про іпотеку» припиненою.

29 вересня 2022 року позивач через свого представника звернулась із заявою-вимогою до AT «Альфа-Банк» про зняття заборони відчуження з предметів іпотеки та вилучення з Державного реєстру іпотек записів про іпотеку, однак листом від 06 жовтня 2022 року банком відмовлено у задоволенні вказаної вимоги з посиланням на банківську таємницю.

21 жовтня 2022 року ОСОБА_1 особисто звернулась до відповідача з аналогічною заявою-вимогою, на яку отримала відповідь, де зазначено, що станом на 03 листопада 2022 року по кредитному договору обліковується прострочена заборгованість, у зв`язку з чим відсутні підстави для зняття заборони з іпотечного майна.

Позивач вказувала, що повністю виконала свої кредитні зобов`язання, а відповідач, безпідставно продовживши нараховувати їй заборгованість, протиправно відмовив їй у вжитті заходів щодо внесення до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень відомостей про припинення іпотеки.

Заперечуючи проти позову, АТ «Сенс Банк» зазначало, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Кредитний договір № 385СІ1 від 11 липня 2013 року діє до 10 липня 2023 року включно, а рішенням суду з позивача стягнуто заборгованість станом на 12 листопада 2021 року, а тому відповідач має претензії та вважає, що, виконавши рішення суду про стягнення боргу, позивач лише частково погасила заборгованість за кредитним договором, зобов`язання за яким не припинені.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виконання боржником рішення суду не припиняє кредитних зобов`язань та похідних від них іпотечних правовідносин, оскільки відповідач заперечує факт належного виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором та вказує на наявність простроченої заборгованості, маючи фінансові претензії до позичальника. У свою чергу позивачем не доведено належне виконання в повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання, тому з огляду на висновки, наведені у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-2631цс15 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17, відсутні підстави для зняття обтяження майна іпотекою.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Федоренка В.С. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права й актуальних правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у справі № 357/15637/21 банк просив стягнути достроково суму боргу за кредитом та відсотками станом на 12 листопада 2021 року відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, рішенням суду від 22 червня 2022 року ці вимоги були задоволено частково, відтак АТ «Альфа Банк» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, звернувшись до суду. Такими діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичних платежів та порядку сплати процентів.

Як вірно встановлено судом, суму заборгованості за кредитним договором № 385СІ1 від 11 липня 2013 року та судові витрати за рішенням суду від 22 червня 2022 року на загальну суму 73 163,80 грн ОСОБА_1 було сплачено на рахунок АТ «Альфа Банк» 26 вересня 2022 року, що підтверджується відповідною квитанцією № 66-289К та не заперечувалося відповідачем. Отже, зобов`язання за кредитним договором припинилися на підставі статті 599 ЦК України 26 вересня 2022 року, тобто в день остаточного погашення заборгованості, стягнутої судовим рішенням.

Посилання суду першої інстанції на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-2631цс15, є помилковим, оскільки дана позиція є неактуальною відповідно до постанов Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Згідно із актуальною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Ця позиція є усталеною і регулярно знаходить своє відображення у постановах Верховного Суду, зокрема, одна із останніх постанов від 15 березня 2023 року у справі № 300/438/18.

Таким чином, на переконання позивача, висновок суду першої інстанції про наявність простроченої заборгованості та право банку на нарахування та отримання процентів є помилковим.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував правових позицій Верховного Суду, наведених у постановах від 12 серпня 2021 року у справі № 757/34955/18 (провадження № 61-5528св21) та від 19 серпня 2022 року у справі № 263/12775/20 (провадження № 61-15906св21) за подібних правовідносин, суть яких полягає у тому, що право кредитора на стягнення з позичальника коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає в силу закону, а не договору, а тому ці кошти не входять до складу основного зобов`язання, є додатковим до основного, та не охоплюються зобов`язаннями за договором іпотеки, тобто, не забезпечуються іпотекою.

За таких обставин, незалежно від того, чи використає банк право на застосування статті 625 ЦК України до даних правовідносин, нарахування інфляційних втрат та 3 % річних не входять до складу основного зобов`язання за кредитним договором та іпотекою не охоплюються.

Щодо посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17, то позивача зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в даній справі досліджувала питання щодо правової природи одночасного задоволення вимог про стягнення боргу за основним зобов`язанням зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, та виснувала, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне, тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням. Тобто, обставини в даній справі не є тотожними зі справою, що розглядається, відтак застосування цієї позиції є некоректним.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Федоренко В.С. підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її вимоги.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 липня 2013 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 385СІ1, відповідно до якого кредитор надав позивачу грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 400 000,00 грн та зі сплатою процентів в розмірі, в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Процентна ставка за кредитом була встановлена у розмірі 18,99 % річних на перший річний період користування кредитом, тобто строком до 30 червня 2014 року. На кожний наступний річний період процентна ставка за кредитом встановлювалася в порядку, визначеному пунктом 2.7 цього договору. Погашення кредиту мало здійснюватися у відповідності до графіку погашення кредиту, викладеного в пункті 1.1.1 договору кредиту, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 липня 2023 року. (а.с. 13-18).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, 11 липня 2013 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 385СІ1-ЗАСТ, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Деруном А.А., зареєстрований в реєстрі за № 1712, за умовами якого позивач передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , та нежиле підвальне приміщення яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 9-12).

У зв'язку з посвідченням вказаного договору іпотеки, приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Деруном А.А. 11 липня 2013 року було накладено заборону на відчуження зазначеного у договорі майна до припинення дії іпотечного договору.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року, яке набрало законної сили 26 липня 2022 року, у справі № 357/15637/21 було частково задоволено позов АТ «Альфа Банк» та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором № 385СІ1 від 11 липня 2013 року в сумі 72 081,92 грн та судові витрати в сумі 1 081,80 грн, а всього стягнуто - 73 163,72 грн. В решті позовних вимог відмовлено (а.с. 19-21).

Встановлено, що присуджену суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати у загальному розмірі 73 163,72 грн позивачем було сплачено на рахунок АТ «Альфа Банк» 26 вересня 2022 року, що підтверджується квитанцією № 66-289К від 26 вересня 2022 року (а.с. 22).

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 грудня 2022 року, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , накладена заборона на нерухоме майно за номером запису про обтяження 1618667 і внесено відомості про державну реєстрацію іпотеки за номером запису про іпотеку 1618746, а також на нежиле підвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , накладена заборона на нерухоме майно за номер запису про обтяження 1618424 та внесено відомості про державну реєстрацію іпотеки за номер запису про іпотек 1618569 (а.с. 28-34).

21 жовтня 2022 року ОСОБА_1 направила до АТ «Альфа Банк» заяву-вимогу, якою повідомила, що 26 вересня 2022 року заборгованість за судовим рішенням в сумі 73 163,80 грн була повністю сплачена, тобто рішення суду є виконаним добровільно, заборгованість сплачена в повному обсязі. Посилаючись на норми статті 599 ЦК України та статті 17 Закону України «Про іпотеку» вказувала, що оскільки зобов`язання за кредитним договором є припиненим, то і іпотека є припиненою, а тому вимагала зняти заборону відчуження з квартири та нежилого підвального приміщення, які належать їй на праві власності, а також вилучити з державного реєстру іпотек записи про іпотеку (а.с. 25).

03 листопада 2022 року, за результатами розгляду заяви позивача, АТ «Альфа Банк» повідомило, що станом на 03 листопада 2022 року по кредитному договору обліковується прострочена заборгованість, тому заява про виключення з реєстру іпотек відомостей про накладення заборони відчуження не підлягає задоволенню (а.с. 45).

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За змістом частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За змістом частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився.

У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів, звернувшись у грудні 2021 року до суду із позовом про стягнення, в тому числі з позивача заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року у справі № 357/15637/21 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 72 081,92 грн із заявлених кредитором до стягнення 237 100,92 грн.

Таким чином, АТ «Альфа Банк» скористалося своїм правом на пред`явлення вимоги до позивача як позичальника про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, а також отримав судовий захист своїх прав.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року в справі № 10/11534/13-ц висловлено правову позицію про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові від 31 жовтня 2018 року в справі №202/4494/16-ц Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача можуть бути забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року в справі № 760/16670/16-ц, від 19 червня 2019 року в справі № 498/1105/15-ц, від 28 серпня 2019 року в справі № 469/1578/16-ц, від 09 червня 2021 року в справі № 759/8017/18, від 16 червня 2021 року в справі 363/2630/18 та інших.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення заборгованості, яке ухвалене до спливу строку договору і не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Доречно також відмітити, що суд першої інстанції у тому ж самому складі, що й в даній справі, у вказаному вище рішенні у справі № 357/15637/21 зазначав, що відсутні підстави проводити нарахування відповідно до умов кредитного договору, оскільки позивач після спливу визначеного договором строку кредитування має право забезпечити свої права та інтереси лише на підставі частини другої статті 625 ЦК України, застосувавши правовий висновок, наведений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц.

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

За змістом частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

У справі, яка переглядається, встановлено, що заборгованість за кредитним договором № 385СІ1 від 11 липня 2013 року та судові витрати за рішенням суду 22 червня 2022 року на загальну суму 73 163,80 грн ОСОБА_1 повністю було сплачено на рахунок АТ «Альфа Банк» 26 вересня 2022 року, що підтверджується наявною у справі квитанцією № 66-289К та не заперечувалося відповідачем при розгляді справи.

Наведене свідчить, що позивач належним чином здійснила виконання зобов`язання за кредитним договором у зв`язку із фактичним і повним виконанням рішення суду у справі № 357/15637/21.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не надав відповідну правову оцінку зазначеним обставинам і не врахував, що зобов`язання за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 , виконано повністю, суму боргу сплачено на користь кредитора у повному обсязі, що є підставою для припинення іпотеки за іпотечним договором № 385СІ1-ЗАСТ від 11 липня 2013 року.

Посилання місцевого суду на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносини сторін договору позики є необґрунтованими, оскільки у цій справі рішення суду боржником виконано, а зазначені обставини стосуються ситуації невиконання боржником судового рішення і у зв`язку з цим права кредитора (іпотекодержателя) звернути стягнення не предмет іпотеки в рахунок погашення присудженої заборгованості.

АТ «Сенс Банк» не надало доказів наявності невиконаних зобов`язань, що випливають з кредитного договору № 385СІ1 від 11 липня 2013 року.

Доводи відповідача про те, що він має право на стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України за період невиконання рішення суду, у зв`язку з чим зобов`язання не можна вважати виконаним у повному обсязі, не заслуговували на увагу з огляду на наступне.

Так, право кредитора на стягнення з позичальника коштів на підставі

статті 625 ЦК України виникає в силу закону, а не договору, а тому ці кошти не входять до складу основного зобов`язання та не забезпечуються іпотекою (постанова Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі №757/34955/18).

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19, від 26 лютого 2020 року у справі №569/23247/18, від 15 квітня 2021 року у справі № 570/648/19 та від 10 серпня 2023 року у справі № 335/8295/22.

Також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19 (провадження № 61-18981св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 569/23247/18 (провадження № 61-14784св19) зазначено, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, передбаченою умовами договору, за неналежне виконання таких умов, та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

З огляду на вищевикладене, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав того, що виконання нею рішення суду про дострокове стягнення заборгованості не припиняє кредитних зобов`язань сторін та похідних від них іпотечних правовідносин, та з посиланням на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-2631цс15 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17, ґрунтуються на неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм матеріального права й актуальних правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах, тому оскаржуване рішення не можна визнати законним і обґрунтованим.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про визнання зобов`язання припиненим та зняття обтяження.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

На підставі викладеного з відповідача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи, а саме 1 984,80 грн сплаченогосудового збору за пред`явлення позову та 4 465,80 грн - за подання апеляційної скарги, а всього підлягає стягненню 6 450,60 грн судових витрат.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати припиненими зобов`язання за іпотечним договором № 385СІ1-ЗАСТ, зареєстрованим в реєстрі за № 1712, укладеним 11 липня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Сенс Банк», та ОСОБА_1 , у зв`язку з припиненням основного зобов`язання.

Зняти заборону відчуження з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03, та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження номер 1618667 і запис про іпотеку номер 1618746.

Зняти заборону відчуження з нежилого підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03, та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження номер 1618424 і запис про іпотеку номер 1618569.

Стягнути з акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 6 450,60 грн (шість тисяч чотириста п'ятдесят гривень 50 копійок) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 листопада 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній