П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року м. Київ

Справа №756/7412/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/8103/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Шевчука А.В., 25 січня 2023 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованості за договором позики від 15 грудня 2015 року, у загальному розмірі 888587,70 грн, що складається з суми основного боргу у розмірі 572152,60 грн, процентів за користування позикою у розмірі 64092,30 грн, 3% річних у розмірі 50741,31 грн та пеню у розмірі 201601, 49 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 грудня 2015 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 отримала грошові кошти у розмірі 533957,00 грн., що за домовленістю між ними було визначено як еквівалент в розмірі 22270,00 доларів США за курсом НБУ, зі строком повернення коштів до 15 червня 2016 року.

Позивач вказує, що відповідно до п. 3 вказаного договору позики, за користування коштами, ОСОБА_2 сплачує ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 11790,00 грн щомісячно, що сторони вважають як еквівалент за курсом НБУ на дату підписання цього договору 500 доларів США. При цьому, сторони погодили, що у випадку порушення зобов`язань по поверненню коштів, ОСОБА_2 сплачує пеню у розмірі 1% від отриманих коштів за кожен день прострочення повернення позики.

Станом на день звернення до суду відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання виконала частково, лише в розмірі 1325,00 доларів США, з огляду на зазначене ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 січня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 грудня 2015 року у розмірі 686986, 21 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6869, 90 грн понесених витрат на сплату судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження повернення всієї суми коштів позики, або ж спростування факту оформлення вказаного договору, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики від 15 грудня 2015 року у розмірі 686986, 21 грн, яка складається з основного боргу, процентів за користування позикою та 3% річних, підлягають задоволенню.

Відмовляючи в стягнені пені в розмірі 201601, 49 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява та матеріали справи не містять належних розрахунків та обґрунтувань щодо можливості і права нарахування фізичним особам позикодавцем пені за прострочення повернення коштів.

Не погодилась із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 , її представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи у зв`язку з неповним їх з`ясуванням, що призвело до неправильного вирішення справи. Представник відповідача вказує на те, що надані ОСОБА_1 скріншоти месенджерів передачі грошових коштів ОСОБА_3 , не можуть бути належним доказом отримання ОСОБА_4 грошових коштів, оскільки, з наданих скріншотів неможливо встановити факт передачі грошових коштів, що належать ОСОБА_1 . А показання ОСОБА_1 не можуть братись судом до уваги та розцінюватись, як єдиний доказ, оскільки дані покази не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, яких взагалі нема.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи та самого рішення суду, на час звернення ОСОБА_1 до суду, ОСОБА_2 частково повернула позику в сумі 1325 доларів США, що свідчить про благий намір ОСОБА_2 повернути частину позики поза межами судового розгляду.

Враховуючи викладене, відповідач вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 ґрунтується на припущеннях.

Крім того, відповідач вказує на те, що належним чином не була повідомлена про день та час проведення судового засідання, оскільки в матеріалах справи відсутні докази вручення відповідачу чи її представнику судової повістки про виклик в судове засідання як на 24 січня 2023 року так і на 25 січня 2023 року. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_5 та її представник адвокат Горай Л.Й. подавали заяву про направлення їм повісток SMS-повідомленням.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Також не погодилась з рішення суду першої інстанції, в частині відмови в задоволені пені, позивач ОСОБА_1 , нею подана апеляційна скарга, в якій вона вказує на те, що в своїй позовній заяві зазначала правове обґрунтування права на стягнення пені.

Так, в п.8 Договору позики передбачено, що за прострочення виконання зобов`язань за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірі 1 відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума несплаченої позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції. В своїй позовній заяві позивач застосувала ст.ст. 1, 3 Закону України «Про несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», відповідно до якої розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Позивач зазначає, що у Додатку № 1 до позовної заяви зазначила розрахунок пені за період 03 червня 2018 року по 30 травня 2019 року, відповідно до якого сума нарахованої пені за прострочення строку повернення позики становить 201601, 49 грн.

Отже, суд в оскаржуваному рішенні помилково дійшов до висновків, що позовна заява позивача та матеріали справи не містять належних розрахунків та обґрунтувань щодо можливості і права нарахування фізичним особам позикодавцем пені за прострочення повернення коштів. З цього вбачається невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь пеню в розмірі 201601, 49 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кучерявенко О.М. підтримав апеляційну скаргу подану стороною позивача з підстав викладених у ній, просив про її задоволення. Проти доводів викладених в апеляційній скарзі відповідача заперечував. Просив задовольнити їх апеляційну скаргу та стягнути суму пені, а в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити.

Представник позивача - адвокат Ілляшенко М.О. заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивача, підтримала подану стороною відповідача апеляційну скаргу, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Позивачем також був поданий відзив на апеляційну відповідача, в якому заперечуються доводи відповідача, вказується на законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

В доводах апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи в суді першої інстанції. А тому вказане питання підлягає вирішенню першочергово.

Згідно ч.ч.1,2 ст.211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

З матеріалів справи вбачається, що судом була здійснена перевірка зареєстрованого місця проживання відповідача і за даними Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 /т.1 а.с.23/.

На вказану адресу судом направлялись судові повідомлення і вони, за даними поштового відділення були вручені ОСОБА_2 /т.1 а.с.29,31,49,50/.

ОСОБА_2 з заяві від 10 червня 2020 року зверталась до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи /т.1 а.с.51/. Це клопотання було задоволено судом першої інстанції.

07 грудня 2020 року з заявою про відкладення розгляду справи звертався в.о. Завідуючого ВО «ЛЕГАЛІТАС» І.Скуратовська, вказуючи на перебування представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на самоізоляції у зв`язку з карантинними обмеженнями /т.1 а.с.57/.

В судовому засіданні 08 грудня 2020 року, згідно з протоколом, було закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті /т.1 а.с.60-61/.

27 травня 2021 року справа була знята з розгляду /т.1 а.с.64/. Проте в цей день представник відповідача ОСОБА_6 була повідомлена під розписку про судове засідання призначене на 26 листопада 2021 року /т.1 а.с.65/.

В судовому засіданні 26 листопада 2021 року приймала участь представник відповідача ОСОБА_6 , нею були надані пояснення у справі, однак у справі була оголошена перерва у зв`язку з розглядом кримінальної справи /т.1 а.с.71/.

Про судове засідання призначене на 04 квітня 2022 року представник відповідача ОСОБА_6 була повідомлена під розписку /т.1 а.с.74/. У вказану дату справа була знята з розгляду у зв`язку з введення в Україні воєнного стану та веденням бойових дій на території Київської області /т.1 а.с.75/.

Судове повістка про призначений розгляд справи на 29 вересня 2022 року була сформована 21 червня 2022 року і направлена на адресу відповідача /т.1 а.с.77/.

28 вересня 2022 року на електрону пошту суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи призначеного на 29 вересня 2022 року через її відсутність у м. Києві /т.1 а.с.78/. Клопотання було задоволено.

Наступне судове засідання було призначено на 25 січня 2023 року, судова повістка про призначений розгляд справи була сформована 30 вересня 2022 року і направлена на адресу відповідача /т.1 а.с.82/.

25 січня 2023 року на електрону пошту суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи призначеного на 25 січня 2023 року через перебування її за межами України. Також вказувалось, що ОСОБА_2 , як волонтер, перебуває на сході України і також не може прибути в судове засідання. Докази до клопотання долучені не були /т.1 а.с.94/.

Розгляд справи відбувся 25 січня 2023 року за відсутності сторін у справі.

Отже, з наведених обставин вбачається, що сторона відповідача була повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, проте скористалась своїми права на участь в судовому засіданні на власний розсуд. Враховуючи тривалість розгляду справи, наявність наданих пояснень стороною відповідача, а також обставини звернення представника відповідача з клопотанням про відкладення розгляду справи повторно без підтвердження належним чином обставин викладених у ньому, та враховуючи відсутність даних про заміну або припинення повноважень представника відповідача, апеляційний суд приходиться до висновку про відсутність порушення норм процесуального права та скасування рішення суду першої інстанції з цих підстав.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги по суті спору, апеляційним судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

15 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі був укладений договір позики /т.1 а.с.11/.

Відповідно до умов договору позики, ОСОБА_2 отримала від позивача у позику грошові кошти в розмірі 533957,00 грн, що за домовленістю сторони вважали еквівалентом 22770 доларів США.

У п.2 договору вказано, що сума позики прийнята в повному обсязі від позикодавця позичальником до підписання цього договору.

Згідно з п.3 договору, за домовленістю сторін за користування позикою сплачується сума 11730,00 грн на місяць, що сторони вважають як еквівалент за курсом НБУ на дату підписання договору 500,00 доларів США.

Пунктом 4 договору визначено, що сума позики має бути повернута одноразово до 15 червня 2016 року включно. Розмір позики та суми за користування позикою розраховуються як еквівалент визначеної у п.1 суми доларів США згідно з курсом НБУ, що діятиме на день повернення.

У п.8 визначено, що за прострочення виконання зобов`язань за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірі 1 (одного) відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума несплаченої позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.

Згідно з п.10 сторони свідчать, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін, укладений сторонами добровільно, при ясній пам`яті, його умови є справедливими для сторін.

В силу ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В порядку ч.1 ст. 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 67

За ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

В силу ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положеннями ст. 13 ЦПК України визначений принцип диспозитвності, згідно з яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що є принципом змагальності.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

З наведених обставин справи вбачається, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики. Надані суду докази підтверджують укладення між сторонами договору у належній формі. Договір укладений між сторонами не оспорюється в межах даної справи та відсутні дані про оскарження окремо. А отже, виходячи з презумпції правомірності правочину, встановленої ст.204 ЦК України, даний правочин є правомірним, та в силу ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов'язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути наданий укладений між сторонами договорі, який також посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Отже, письмове застереження, яке міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов'язання за реальним договором позики. При цьому наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов'язання не виконане.

Обставини отримання відповідачем в борг коштів в розмірі 533957,00 грн підтверджуються текстом самого договору, в якому у п. 2 вказано, що сума позики прийнята в повному обсязі від позикодавця позичальником до підписання цього договору.

А отже доводи апеляційної скарги відповідача, що надані ОСОБА_1 скріншоти месенджерів передачі грошових коштів ОСОБА_3 , не можуть бути належним доказом отримання ОСОБА_4 грошових коштів, колегія суддів вважає безпідставними.

Крім того, позивачем у позові вказується, що відповідачем було здійснено погашення заборгованості на суму 1325,00 доларів США та визначена сума неповернутої позики - 572152,60 грн. Вказані обставини визнаються відповідачем в доводах апеляційної скарги, як такі, що свідчать про благий намір ОСОБА_2 повернути частину позики поза межами судового розгляду. А отже обставини виконання зобов`язання частково свідчать про укладення договору між сторонами та про обставини отримання відповідачем коштів обумовленої договором позики.

В матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, однак як вже вказано вище, сторонами у справі визнані обставини повернення на суму 1325,00 доларів США, а отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що інша частина позики не повернута та враховуючи межі заявлених позовних вимог вірно визначена сума неповернутої позики в розмірі 572152,60 грн.

Умовами п.3 договору сторони визначили, що за користування позикою сплачується сума 11730,00 грн на місяць, що сторони вважають як еквівалент за курсом НБУ на дату підписання договору 500,00 доларів США. Вказане положення договору відповідає положенням ст.ст.536,1048 ЦК України, і як вірно вказав суд першої інстанції законодавець не встановив заборони нараховувати та отримувати позикодавцем від позичальника процентів від суми позики оформленої фізичними особами.

Позивачем у позовній заяві висунута вимога про стягнення процентів за користування позики, виходячи із суми визначеної у договорі в гривнях.

Таким чином, виходячи із строку позики (6 місяців ) розмір процентів за час користування нею становить 70380,00 грн (11730*6 =70380). Однак, позивач в позовних вимогах визначає суму процентів в розмірі 64092,30 грн.

А отже діючи в межах принципу диспозитивності, суд першої інстанції правильно визначив суму процентів за користування позикою у межах заявлених позовних вимог в розмірі 64092,30 грн.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що позивачем заявлено про стягнення, на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, 3% річних за період з 16 червня 2016 року по 30 травня 2019 року. Тобто термін прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем склав 1079 днів.

Враховуючи наявність невиконаного грошового зобов`язання на суму 572152,60 грн, в порядку ч.2 ст. 625 ЦПК України, відповідач зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат проведений за період з 16 червня 2016 року по 30 травня 2019 року, перевірений судом першої та апеляційної інстанцій, він відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства, підстав для зменшення цих сум з урахуванням визначеної суми боргу не вбачається. Таким чином, три відсотки річних за період прострочення дійсно складають 50741,31 грн, і підлягають стягненню з відповідача. При зверненні до суду з позовом позивачем у позовних вимогах не заявлено і не надано розрахунку щодо інфляційних втрат.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження, висновків суду першої інстанції не спростовують, натомість висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства України, а тому апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог - без змін.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача, апеляційним судом встановлено, що в положеннях п. 8 договорі сторонами було визначено, що за прострочення виконання зобов`язань за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірі 1 (одного) відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума несплаченої позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.

Однак у позовній заяві, позивач просила стягнути з відповідача пеню за період з 30 червня 2018 року по 30 травня 2019 року в розмірі 201601,19 грн, які розраховується із застосуванням подвійної облікової ставки Національного банку України, посилаючись на положення Закону України «Про несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Виходячи з преамбули цього Закону він регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне

виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. А отже положення цього Закону не розповсюджуються на правовідносини між фізичними особами, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Розрахунку пені за умовами договору позовна заява та матеріали справи не містять, а отже суд першої інстанції діючи в межах диспозитивності дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Крім того, слід зазначити, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судові витрати визначені судом першої інстанції пропорційно до задоволених позовних вимог, апеляційні скарги не містить доводів на їх спростування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача та доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують. Суд першої інстанції дав належну правову оцінку наданим сторонами доказам та вірно вирішив справу в межах заявлених позовних вимог та визначених позивачем підстав позову. Тому рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в обох апеляційних скаргах, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, підстави для компенсації позивачеві та відповідачеві понесених ними витрат пов`язаних з переглядом справи апеляційним судом також відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 02 листопада 2023 року.