МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 488/2812/17
Провадження № 22-ц/812/1082/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі прокурора Волкожи С.В.,

відповідача ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами першого заступника прокурора Миколаївської області та ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Лазаревої Г.М., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Державне спеціалізоване господарське підприємство Ліси України, яке є правонаступником Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство», Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішень міської ради, скасування запису в державному реєстрі, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та її витребування у придатному для використання стані, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2017 року керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: ДП «Миколаївське лісове господарство», виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, скасування запису в державному реєстрі, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та її витребування у придатному для використання стані.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в ході перевірки Миколаївською місцевою прокуратурою № 2 виявлено порушення вимог законодавства при наданні Миколаївською міською радою земельних ділянок на території Корабельного району міста Миколаєва.

Так, на підставі пункту 6 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 20 грудня 2007 року № 20/47 ОСОБА_3 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» площею 1 000,00кв. м з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Пунктами 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/44 погоджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 1000,00кв. м, зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової та громадської забудови, із земель ДП «Миколаївське лісове господарство» для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 та надано її у власність ОСОБА_3 .

У подальшому, на підставі вищевказаних рішень Миколаївської міської ради ОСОБА_3 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0032 серії ЯЗ № 983952 від 21 листопада 2012 року.

За даними БО «Укрдержліспроект» від 05.07.2017 земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0032 згідно матеріалів лісовпорядкування станом на 01.01.2008 та 01.01.2009 належала до земель державного лісового фонду урочища «Жовтневе» (кв. 43 вид. 6) та перебувала у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство». Про належність земельної ділянки до земель держлісфонду свідчать також листи Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 15.02.2016 та ДП «Миколаївське лісове господарство» від 15.02.2016.

Частиною 6 ст. 149 Земельного кодексу України право вилучати земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення надано обласним державним адміністраціям. Проте, відповідно до інформації Миколаївської обласної державної адміністрації № 314/0/05-47/3-16 від 16.02.2016 розпорядження про вилучення з постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» земель в урочищі «Жовтневе» не приймались.

Крім того, за інформацією ДП «Миколаївське лісове господарство» від 15.02.2016 № 43 лісгосп не відмовлявся від права користування земельними ділянками, розташованими в урочищі «Жовтневе».

Отже, усупереч вимог ст. ст. 116, 141, 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час прийняття спірних рішень) Миколаївською міською радою передано у власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд земельну ділянку лісового фонду, яка перебувала у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство» без її вилучення в останнього у встановленому законом порядку та фактично змінивши цільове призначення.

Ч. 4 ст. 20 Земельного кодексу України встановлено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Однак, згідно з інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 15.02.2016 проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки не погоджувався, висновок не надавався.

Таким чином, всупереч вказаних вимог законодавства міською радою прийнято спірне рішення за відсутності позитивного висновку Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства про погодження вказаного проекту землеустрою.

Діючою на момент прийняття спірного рішення містобудівною документацією був генеральний план розвитку міста Миколаєва, затверджений постановою Ради Міністрів Української РСР № 403 від 24.11.1986, який є обов`язковим документом для всіх організацій та установ, які здійснюють будівництво на території міста, а також використання землі в планувальних межах міста.

Відповідно до вказаного Генерального плану земельна ділянка по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :05:001:0032 розташована на території зони зелених насаджень загального використання.

Крім того, згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17.10.2003, спірна земельна ділянка належать до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення, що підтверджується інформацією Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 19.08.2016.

Таким чином, містобудівною документацією, а саме генеральним планом та вищезазначеними Правилами, які діяли на час прийняття спірного рішення, а також державними будівельними та санітарними нормами встановлено заборону на будівництво житлових будинків в межах вказаної території.

Разом з тим, не дотримавшись вимог законодавства, міською радою з перевищенням повноважень та порушенням вимог закону надано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку із земель державного лісового фонду без вилучення її у встановленому законом порядку з постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» та за відсутності погодження Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства.

З огляду на викладене, пункти 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 23/44 від 25.04.2008 суперечать законодавству, порушують цивільні права та інтереси, що згідно ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України та ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є підставою для визнання їх незаконними у судовому порядку.

Після отримання ОСОБА_3 державного акта на право власності на землю, між нею та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу від 23 листопада 2012 року № 1206, згідно з умовами якого останній набув право власності на зазначену земельну ділянку, про що до державного акта про право власності внесено відмітку за № :05:001:0032:3:02.

27 листопада 2014 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 7868913 про право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 .

Таким чином, вибуття спірної земельної ділянки відбулось без волі власника - держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації. Тому належним способом захисту порушеного права власності є витребування земельної ділянки від нинішнього власника ОСОБА_1 на користь належного власника - держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації.

Крім того, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості, а саме житловий будинок площею 421,8 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 , про що свідчить запис в реєстрі від 18 серпня 2016 року № 16007736.

Посилаючись на викладені обставини, прокурор просив:

- визнати незаконним та скасувати пункти 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/44, яким погоджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 1 000,00кв. м по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 983952, виданий ОСОБА_3 21 листопада 2012 року з відміткою № :05:001:0032:3:2 про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 , який зареєстровано 21 листопада 2012 року управлінням Держкомзему у м. Миколаєві у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03079;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 18 серпня 2016 року № 16007736 про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку, яка розташована на АДРЕСА_1 з кадастровим номером :05:001:0032 у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкту нерухомості, а саме житлового будинку.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2019 року позов задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано пункти 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/44. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 983952, виданий ОСОБА_3 21 листопада 2012 року з відміткою № :05:001:0032:3:02 про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 , та зареєстрований Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03079. Скасовано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 18 серпня 2016 року № 16007736 про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка була надана ОСОБА_3 за рахунок земель, що віднесені до земель державного лісового фонду урочища «Жовтневе», квартал 43 та перебувала у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство». Розпорядження про вилучення з постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» земель зі складу урочища «Жовтневе» не приймалось, а тому Миколаївською міською радою передано у власність ОСОБА_3 спірну земельну ділянку без її вилучення у ДП «Миколаївське лісове господарство» у встановленому законом порядку та фактично зі зміною її цільового призначення. Проект відведення не погоджений з органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

Враховуючи, що державний акт виданий на підставі рішення міської ради, яке суд першої інстанції визнав незаконним, він також підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог прокурора в частині витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації спірної земельної ділянки, суд вважав, що ст. 149 ЗК України, на яку посилався позивач в обґрунтування заявлених вимог, стосується тільки землекористувачів, а не власників земельних ділянок. Пунктом 6 ч. 3 ст. 152 ЗК України, на який посилається позивач, дійсно передбачає відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Проте, порушення прав Миколаївської обласної державної адміністрації саме ОСОБА_1 судом не встановлено, так як свої права і на земельну ділянку, і на житловий будинок він набув правомірно.

Відмовляючи в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності, суд виходив з відсутності доказів на підтвердження того, що Миколаївська обласна державна адміністрація довідалась або могла довідатися про наявність оскаржуваних рішень Миколаївської міської ради у 2014 році.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, перший заступник прокурора Миколаївської області та ОСОБА_1 звернулися до суду з апеляційними скаргами.

В апеляційній скарзі прокурор просить судове рішення в частині відмови у витребуванні спірної ділянки у ОСОБА_1 у придатному для використання стані зі знесення будівлі скасувати та задовольнити ці вимоги. Апелянт посилався на те, що вибуття спірної земельної ділянки відбулось без волі власника (держави) в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, а тому належним способом захисту порушеного права власності є витребування земельної ділянки від теперішнього власника ОСОБА_1 на користь належного власника держави в особі Миколаївської ОДА. Перешкоди для застосування механізму, передбаченого ст. 388 ЦК України, відсутні. Проте, суд внаслідок неправильного тлумачення закону та не з`ясування всіх обставин справи дійшов хибного висновку про відмову у задоволенні позову прокурора в частині відмови прокурору у витребуванні земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкту нерухомості.

При цьому посилання суду на неможливість застосування до спірних правовідносин вимог статті 149 ЗК України, яка стосуються лише землекористувачів, а не власників земельних ділянок, та ст. 212 ЗК України, яка помилково зазначена прокурором у позові, та нормами якої обставини позову не обґрунтовуються не вливає на правильність обраного прокурором способу захисту, оскільки згідно із ст.175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст. 49, 265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. У випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.

Предметом позову у даній справі є неправомірність вибуття земельних ділянок поза волею її власника - Миколаївської ОДА. Помилкове зазначення прокурором правової норми, на яку він не посилається при обґрунтуванні позову, не є визначальним для суду при вирішенні спірних правовідносин.

Оскільки суд першої інстанції встановив порушення Миколаївською міською радою при розпорядженні спірною земельною ділянкою вимог статей 57, 31 ЛК України та статей 122, 149 ЗК України, то таке майно має бути повернуто належному власнику. При цьому для застосування вимог статті 388 ЦК України не вимагається порушення прав власника майна його останнім набувачем.

Відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції щодо дотримання позовної давності є помилковими. Про наявність спірного рішення Миколаївської міської ради від 25.04.2008 №23/44 Миколаївській обласній державній адміністрації відомо з моменту його прийняття оскільки відповідно до п. 2.4 ст. 2 Регламенту Миколаївської міської ради рішення було оприлюднено у засобах масової інформації, заснованих радою та на офіційному сайті. Також, примірник цього рішення був надісланий до управління охорони навколишнього середовища Миколаївської ОДА 21 травня 2008 року.

Вказане рішення Миколаївської міської ради було передано на зберігання до архівного відділу Миколаївської міської ради в 2014 році, акт приймання-передавання документів від 14 жовтня 2014 року № 7.

Прокуратурі про вказане рішення було відомо ще з 2014 року, оскільки було розпочато кримінальне провадження № 0000074 за фактом передачі у приватну власність громадянам земельної ділянки державного лісового фонду, розташованої в урочище «Жовтневе», а тому в задоволенні позовних вимог прокурора треба відмовити через сплив позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 прокуратура Миколаївської області доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на те, що початок перебігу позовної давності у цій справі слід обраховувати не з моменту, коли було прийнято оспорюване рішення або коли могло бути відомо органам контролю, які не є учасниками справи та права яких не порушено, про наявні правопорушення, а з моменту, коли саме позивач дізнався про порушення своїх прав та не відповідність розпорядження, що оскаржується, вимогам закону.

Крім того, відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09 квітня 1999 року у місцевих державних адміністрацій відсутні контролюючі функції щодо органів місцевого самоврядування, зокрема у сфері розпорядження землями. Так ст. 21 зазначеного Закону містить вичерпний перелік повноважень адміністрації в галузі використання та охорони земель, природних ресурсів і охорони довкілля, серед яких відсутні будь-які посилання на можливість контролю з боку адміністрації за рішеннями органів місцевого самоврядування щодо розпорядження землями.

Оскаржуваний державний акт було видано на підставі незаконного рішення Миколаївської міської ради та рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2008 року у справі № 2-а-443/2008. Отже, при наявності чинного рішення суду, на підставі якого видано державний акт, вимога про визнання цього документу недійсним не могла бути задоволена.

Вказане унеможливлювало витребування спірної земельної ділянки у її нинішнього власника та не забезпечувало реального поновлення порушених інтересів держави у спірних правовідносинах. Рішення Ленінського районного суду від 26 вересня 2008 року у справі № 2-а-443/2008 скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2015 року. При цьому ні Миколаївська ОДА, ні прокуратура не були учасниками цієї справи.

Враховуючи викладене, з огляду на зміст оскаржуваних рішень, у Миколаївської ОДА була відсутня об`єктивна можливість дізнатися про порушення інтересів держави раніше, ніж про вказані факти її повідомила прокуратура, об`єктивна можливість дізнатися про порушення інтересів держави у якої, в свою чергу, виникла з 05 серпня 2014року -під час перевірки додержання вимог земельного законодавства в діяльності Миколаївської міської ради. З даним позовом прокурор звернувся 01серпня 2017року, тобто в межах позовної давності. Також прокуратура посилалася на те, що перша вимога звернута до Миколаївської ради, друга до ОСОБА_3 , а інші - до ОСОБА_1 . Отже, суд першої інстанції не мав права вирішувати питання стосовно застосування приписів про позовну давність до вимог, заявлених до Миколаївської міської ради та ОСОБА_3 . Щодо вимог, які стосується безпосередньо ОСОБА_1 , то із матеріалів справи вбачається, що придбавши за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 23.11.2012 року у ОСОБА_3 спірну земельну ділянку, своє право на це майно ОСОБА_1 зареєстрував у державному реєстрі речових прав лише 27.11.2014 Право власності на побудований житловий будинок зареєстровано 18.08.2016. Тому, з врахуванням вищенаведених обставин та наявних у матеріалах справи доказів обізнаності Миколаївської ОДА про вибуття спірної земельної ділянки з власності держави з січня 2016 року та часу звернення до суду з даним позовом 01.08.2017 позовна давність ні прокурором, ні позивачем не пропущена.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року апеляційні скарги першого заступника прокурора Миколаївської області і ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2019 року скасовано.

В частині позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування підпунктів 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/44 щодо погодження проекту землеустрою і надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1 000,00кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 ; визнання недійсним державного акту, виданого ОСОБА_3 на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 983952 від 21 листопада 2012 року з відміткою № :05:001:0032:3:02 про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 , зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03079, провадження у справі закрито.

В іншій частині позовних вимог ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 16007736 від 18 серпня 2016 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та витребування з незаконного володіння у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельної ділянки по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :05:001:0032 у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкту нерухомості, а саме житлового будинку, відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року за результатами розгляду касаційної скарги заступника прокурора Миколаївської області постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року у частині закриття провадження у справі в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування підпунктів 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 23/44 від 25 квітня 2008 року щодо погодження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1 000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; визнання недійсним державного акта, виданого ОСОБА_3 на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 983952 від 21 листопада 2012 року з відміткою № :05:001:0032:3:02 про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 , зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03079 та у частині розподілу судових витрат, залишено без змін.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року в мотивувальній частині щодо наведених правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про скасування у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 16007736 від 18 серпня 2016 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 змінено, з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року в резолютивній частині щодо відмови в задоволенні вказаних позовних вимог по суті залишено без змін.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року у частині вирішення позову про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельної ділянки по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :05:001:0032 у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкту нерухомості, а саме житлового будинку, скасовано, справу у цій частині направлено до апеляційного суду на новий розгляд.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року апеляційну скаргу прокуратури Миколаївської області та ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2019 року в частині позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння змінено з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В іншій його частині (резолютивна частина) рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 серпня 2023 року за результатами розгляду касаційної скарги першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року скасовано, справу в частині вимог про витребування земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкту нерухомості направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що при новому розгляді справи суд апеляційної інстанції повинен надати оцінку доводам і запереченням усіх належних учасників справи та доказам, поданим на їх обґрунтування, а також врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у справах з подібними правовідносинами, зокрема у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20).

Згідно приписів частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Отже, предметом повторного апеляційного перегляду справи є рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 1 серпня 2019 року в частині позову прокурора за ст.ст. 387,388 ЦК України про витребування у ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0032 у придатному для використанні стані шляхом знесення об`єкту нерухомості - житлового будинку.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 04 жовтня 2023р. до участі у справі залучено Державне спеціалізоване господарське підприємство Ліси України, як правонаступника третьої особи - Державне підприємство "Миколаївське лісове господарство".

В судовому засіданні представник прокуратури підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просили її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, у задоволенні апеляційної скарги прокуратури просили відмовити.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга першого заступника прокурора Миколаївської області підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в частині, що є предметом апеляційного перегляду, не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

У справі, яка переглядається, позов пред`явлено керівником Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації у зв`язку з незаконним, на думку позивача, заволодінням земельною ділянкою державної власності фізичними особами - відповідачами.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Проте неефективність такого способу захисту інтересів держави як оспорення рішень, зокрема, органу місцевого самоврядування, чи визнання недійсним державного акту та скасування в Державному реєстрі речових прав запису про реєстрацію права власності, як окремих позовних вимог, не звільняє суд від обов`язку дослідити та оцінити законність передачі землі у власність фізичній особі на підставі рішення місцевої ради, як підстави для її подальшого витребування із застосуванням механізму статті 388 ЦК України.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу України; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).

Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі (частина четверта статті 1 ЛК України).

За змістом частини другої статті 3 Земельного кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні відносини, що виникають при використанні лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу.

У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону ( стаття 8 ЛК України та статті 84 ЗК України).

У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності(ст. 9 ЛК України).

Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через органи місцевого самоврядування та набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом (стаття 11ЛК).

Порядок розмежування земель державної та комунальної власності був визначений Законом «Про розмежування земель державної та комунальної власності» № 1457-ІV від 5 лютого 2004 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та передбачав здійснення певних організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Самостійною категорією земель за основним цільовим призначенням є землі лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (частина перша статті 5 ЛК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин треба визначати згідно з нормами земельного та лісового законодавства про використання й охорону лісового фонду (див. постанови Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14 та Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 40)).

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів (стаття 55 ЗК).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК ; частина 1 статті 17 ЛК ).

За змістом статті 31 ЛК України та статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського та обласного значення, та припинення права користування ними.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що землі лісогосподарського призначення, в тому числі й нелісові землі, які надані державним лісогосподарським підприємствам для потреб лісового господарства, перебувають у державній власності (незалежно від місця розташування цієї землі) до здійснення організаційно-правових заходів щодо розподілу цих земель на землі територіальних громад ( комунальна власність) і землі держави (державна власність). До проведення такого розмежування та передачі землі у комунальну власність розпорядження лісогосподарськими землями здійснюють державні адміністрації.

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України). Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. у справі № 6-212цс14.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Судом установлено, що пунктом 6 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 20/47 від 20.12.2007 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1000кв.м. за рахунок земель ДП "Миколаївське лісове господарство" з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2 , з присвоєнням окремої адреси.

Пунктами 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 23/44 від 25.04.2008 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 1000кв.м., за рахунок земель ДП "Миколаївське лісове господарство", для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 .

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2008 року (скасована постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2015 року) визнано правомірним рішення Миколаївської міської ради №23/44 від 25 квітня 2008 року щодо надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 1000кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 та зобов`язано управління земельних ресурсів у м. Миколаєві Миколаївської області затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на власність ОСОБА_3 , а також видати бланк державного акту на власність і погодити його.

На підставі вищевказаних рішень ОСОБА_3 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0032 серії ЯЗ № 983952, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 15 листопада 2012, а в державному земельному кадастрі 21.11.2012 року.

Відповідно до листа Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 19 серпня 2016 року зазначена земельна ділянка на момент прийняття оскаржуваного рішення Миколаївської міської ради належала до озеленених територій ландшафтно - рекреаційна зона загальноміського значення, територія зелених насаджень загального користування (а. с. 26, т. 1).

Згідно з листом виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 05 липня 2017 року спірна земельна ділянка із кадастровим номером :05:001:0032 станом на 01 січня 2008 року та 01 січня 2009 року належала до земель державного лісового фонду квартал 43 вид. 6 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп» (а. с. 27, 28, т. 1).

Відповідно до листа Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 15 лютого 2016 року за № 138 спірна земельна ділянка входила до складу земель лісового фонду постійного користування ДП «Миколаївський лісгосп» і відповідно до матеріалів лісовпорядкування була розміщена у кварталі № 43 виділу № 6 урочища «Жовтневе» Миколаївського лісництва. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 Миколаївським обласним управлінням лісового та мисливського господарства не розглядався і відповідно висновок про його погодження не надавався. У 2007р. управлінням надавались висновки про погодження відведення земельних ділянок лісового фонду, розташованих у кварталі 43 виділі6 урочища «Жовтневе» (а. с. 29 т. 1).

Відповідно до листа ДП «Миколаївське лісове господарство» від 15 лютого 2016 року за № 43 вказана земельна ділянка входила в межі земель державного лісового фонду, а саме Миколаївське лісництво урочище «Жовтневе» квартал 43. ДП «Миколаївське лісове господарство» не відмовлялося від права постійного користування земельною ділянкою, а тільки надавало погодження на можливий виділ земельної ділянки за умов не порушення чинного законодавства. Погодження на вилучення земельної ділянки не входить до компетенції лісгоспу. Лісгоспом не визначались та не нараховувались втрати лісогосподарського виробництва, які пов`язані з вилученням земельної ділянки, а нараховувались збитки за неотриманий дохід від не використання земельної ділянки (а. с. 30 т. 1).

Відповідно до листа ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 26.02.2016р. згідно журналів обліку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 за період з 2010 по 2016 до Головного управління не надходив. Документи, які надійшли на державну землевпорядну експертизу за 1998-2009 рока вилучені та знищені (а. с. 31-32, т.1).

Згідно листа Миколаївської ОДА від 16.02.2016р. протягом 2005-2008 років адміністрацією не розглядалися питання щодо вилучення спірної земельної ділянки. Крім того, станом на 16 лютого 2016 року у облдержадміністрації відсутня інформація щодо фактів вилучення земельної ділянки та її незаконного відчуження (а. с. 37 т.1).

Відомостей станом на 2009 рік про розподіл земель державної власності на території міста Миколаєва на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі меж земельних ділянок державної та комунальної власності, матеріали справи не містять.

Аналіз встановлених обставини свідчать про те, що земельна ділянка площею 1000кв.м по АДРЕСА_1 була розташована на території зони зелених насаджень загального користування і належала до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення, що також підтверджує лист Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 19 серпня 2016 року, згідно з яким спірна земельна ділянка належала до зони Р-2 - ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення, територія зелених насаджень.

Крім того, спірна земельна ділянка належала до земель державного лісового фонду урочища «Жовтневе» Миколаївського лісництва (квартал 43, виділ 6) та перебувала у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», що підтверджується листом Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 05 липня 2017 року № 403 із фрагментом картографічної бази даних і публічної кадастрової карти, а також листом Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 15 лютого 2916 року №138.

Отже, судом правильно встановлено, що станом на 2007- 2009 роки земельна ділянка площею 1000 кв.м по АДРЕСА_1 перебувала у складі земель кварталу 43 урочища «Жовтневе», мала статус земельної ділянки державної власності лісогосподарського призначення та перебувала в постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство».

Дані встановлені судом першої інстанції обставини в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

У позовній заяві прокурор стверджував, що повноваження стосовно розпорядження спірною земельною ділянкою належать до компетенції Миколаївської ОДА.

Слід зазначити, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону (пункт 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»).

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території: передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території; передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними (пункти 4, 5 частини першої статті 31 ЛК України).

Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (частини перша та друга статті 149 ЗК України).

Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті (частина шоста статті 149 ЗК України).

Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті (частина п`ята статті 149 ЗК України).

Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу (частина дев`ята статті 149 ЗК України).

Згідно з статей 116, 141 ЗК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства (ч.4 ст.20 ЗК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно з нормами ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов`язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

З огляду на наведені приписи вилучення для нелісогосподарських потреб і передання у власність спірної земельної ділянки державної власності, яка віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», і передання у приватну власність такої ділянки належало до повноважень саме Миколаївської ОДА. Тому суд першої інстанції вірно виходив з того, що Миколаївська міська рада незаконно розпорядилася спірною земельною ділянкою. Таке розпорядження не було законним з огляду на законодавчі обмеження, які були та є доступними, чіткими і передбачуваними.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що передана у приватну власність ОСОБА_3 спірна земельна ділянка перебувала у державній власності, мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача - ДП «Миколаївське лісове господарство» у встановленому порядку повноважним органом не вилучалась, зміна її цільового призначення у передбаченому законом порядку не здійснювалась, тому рішення Миколаївської міськради №23/44 від 25 квітня 2008 року (пункти 9, 9.2 розділу 4) та виданий на його підставі державний акт на право власності на землю не відповідають положенням чинного законодавства.

Зазначені обставини та висновки суду учасниками процесу в апеляційних скаргах не оспорюються.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновок, що «рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження №12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення… Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою».

Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Враховуючи викладене, закриття провадження у справі стосовно вимог про визнання незаконними та скасування пунктів рішення ради і визнання недійсним державного акта, а також відмова у задоволенні позовних вимог про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості через обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, не є перешкодою для вирішення позовної вимоги прокурора про витребування з незаконного володіння земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкту нерухомості, а саме житлового будинку.

Виходячи зі змісту позовної заяви, прокурор фактично заявив вимоги і витребувати у відповідача ОСОБА_1 спірну земельну ділянку, і знести розташований на ній житловий будинок.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 23 листопада 2012 року (а. с. 152,153 т.2) та Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 23 листопада 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі продажу спірної земельної ділянки, про що до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 7868913 про набуття останнім права власності на земельну ділянку. (а. с. 35, 36, т. 1).

За інформацією Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 01 вересня 2016 року ОСОБА_1 16 лютого 2016 року подав декларацію про готовність об`єкту до експлуатації МК № 87 Індивідуальний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 38, т. 1).

Відповідно до протоколу огляду місця події слідчого СВ Корабельного РВП ГУНП в Миколаївській області від 04 липня 2017 року на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 знаходяться два двоповерхових будинка, які з`єднані між собою переходом на рівні другого поверху, земельна ділянка огороджена парканом, вхід на земельну ділянку здійснюється через металеві ворота. На земельній ділянці наявні зелені насадження, а саме сосни висотою приблизно 8м в кількості 20-25штук (а. с. 39-41 т. 1).

18 серпня 2016 року номер запису 16007736 приватним нотаріусом Демченко Т. М. на підставі технічного паспорту, серія та номер: б/н, виданий 04 лютого 2015 року ТОВ «Бюро Генерального Планування», декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 16 лютого 2015 року МК № 87, зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 421,8 кв. м, житловою площею 165,6 кв. м, за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 11, т. 2).

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог.

Для відновлення порушеного права власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення прокурор заявив вимогу про її витребування шляхом знесення об`єкту нерухомості, а саме житлового будинку.

Суд першої інстанції вважав, що кінцевий набувач не порушував права позивача, оскільки право власності на спірну земельну ділянку та об`єкт нерухомості набув правомірно.

Апеляційний суд з можливістю такого вирішення спору не погоджується.

Витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння ОСОБА_1 треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі статей 387-388 ЦК України власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння») (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 56)).

Тоді як вимога про знесення спорудженого на спірній земельній ділянці об`єкта нерухомості спрямована на усунення власнику перешкод у фактичному користуванні та розпорядженні цим майном і є окремою від вимоги про витребування останнього. Така вимога є різновидом негаторного позову та відповідає способу захисту, передбаченому статтею 391 ЦК України та пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК України. Її задоволення залежить, зокрема, від того, чи поверне суд у володіння власника спірну земельну ділянку, тобто, чи витребує її у фактичного володільця, а також від дотримання критеріїв правомірного втручання держави у права на повагу до житла (пункт 2 статті 8 Конвенції) та на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Інакше кажучи, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 64)).

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна таке введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (див. близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 7 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)). Тобто зміст такого позову полягає не у знесенні об`єкта нерухомості, спорудженого на спірній земельній ділянці, про що у позовній заяві просив прокурор, а у внесенні до відповідного державного реєстру запису (відомостей) про право власності держави на цю ділянку. Такий запис засвідчуватиме, що держава як власник спірної земельної ділянки відновила володіння останньою.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, зокрема, судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого володіння суд витребує це майно від відповідача, який незаконно ним володіє, на користь позбавленого володіння позивача-власника. Таке рішення суду є підставою не для знесення спорудженого на земельній ділянці нерухомого майна, а для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем (у спірних правовідносинах - за державою) права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 68), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 38)), незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не для захисту права володіння, яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 71)).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частини третьої статті 152 ЗК України).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)), зокрема заявити негаторний позов про демонтаж спорудженого на земельній ділянці об`єкта нерухомого майна.

З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 72)).

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння відповідача ОСОБА_1 . Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку. Після того власник може ставити питання про захист прав від порушень, які не пов`язані із позбавленням його володіння спірною земельною ділянкою.

Інакше кажучи, не можна розглядати як єдиний позов вимогу витребувати спірну земельну ділянку «шляхом знесення об`єкта нерухомості», оскільки у такій вимозі поєднані одночасно два способи захисту (віндикаційний і негаторний позови), спрямовані на усунення різних за змістом порушень права власності. Відновлення володіння спірною земельною ділянкою здійснюється не шляхом знесення спорудженого на ній об`єкта нерухомості, а шляхом внесення запису (відомостей) про право власності держави на спірну земельну ділянку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тоді як усунення володіючому власникові перешкод у користуванні та розпорядженні цією ділянкою може відбуватися, зокрема, шляхом знесення спорудженого на ній об`єкта нерухомості.

У випадку поєднання в одній вимозі віндикаційного та негаторного позовів суд має визначити, яку мету переслідує позивач, і застосувати належні норми права, зокрема, задовольняючи такий позов частково. Зазначений підхід узгоджується з принципом jura novit curia («суд знає закони»), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункти 83, 144), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1), від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункт 6.56-6.58), від 7 вересня 2022 року (пункт 10.76)).

За наявності підстав витребувати спірну земельну ділянку з незаконного володіння відповідача суд може у цій частині вимогу, яку заявив прокурор, задовольнити. Відмова в іншій частині вимоги (про знесення спорудженого на тій ділянці об`єкта нерухомості) не перешкоджає державі після її введення у володіння спірною земельною ділянкою заявити позов про демонтаж спорудженого на ній нерухомого майна. У разі відмови у витребуванні спірної земельної ділянки, тобто неможливості введення власника у володіння нею, неможливим є його подальший судовий захист за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні цією ділянкою.

Вказана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). У разі, якщо володілець такого майна недобросовісний, суд витребовує це майно на користь власника у всіх випадках.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої статті 388 ЦК України). Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

Як зазначені приписи ЦК України про витребування майна з незаконного володіння, так і приписи ЗК України та ЛК України щодо правової охорони земель лісогосподарського призначення й обмежень на розпорядження ними, були та є доступними, чіткими і передбачуваними.

На підставі аналізу наявних в матеріалах справи доказів суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, бо розпорядження про вилучення з постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» земель зі складу урочища «Жовтневе» Миколаївська ОДА не видавала, проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки не погоджувався, висновок не надавався, а Миколаївська міська рада повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою не мала.

Даний висновок суду першої інстанції учасниками справи не оспорений. За такого апеляційний суд виходить з доведеності факту вибуття спірної земельної ділянки з володіння власника поза його волею,

ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, не міг не знати про незаконність набуття ним земельної ділянки, яка була заліснена, що підтверджується протоколом огляду місця події слідчого СВ Корабельного РВП ГУНП в Миколаївській області від 04 липня 2017 року, згідно якого на земельних ділянках за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , які огороджені єдиним парканом, наявні зелені насадження, а саме сосни висотою приблизно 8м в кількості 20-25штук. Дані обставини підтверджуються і наявними в матеріалах справи фотознімками (а. с. 18-22, т.3).

Досліджені докази доводять, що ОСОБА_1 знав чи повинен був знати, що земельна ділянка має лісогосподарське призначення. Міг він також ознайомитись зі змістом земельного, лісового та природоохоронного законодавства, норми якого є доступними, чіткими та передбачуваними, а також за необхідності міг отримати відповідну правову допомогу перед набуттям у приватну власність земельної ділянки. Так, згідно матеріалів справи, ОСОБА_3 , отримавши державний акт на земельну ділянку у листопаді 2012р., через декілька днів вже продала її ОСОБА_1 , що мало б викликати сумнів у останнього, який проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом документів, що підтверджують право власності відчужувача на цю земельну ділянку, і за необхідності отримавши правову допомогу, мав би зважити на такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу земельної ділянки.

Отже, відповідач ОСОБА_1 мав змогу дізнатися про справжнє цільове призначення земельної ділянки та наявність заборон щодо її використання, що підтверджують досліджені судом докази, а тому не можна вважати, що за таких обставин мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому ОСОБА_1 не може вважатися таким, який покладався на легітимність добросовісних дій органу місцевого самоврядування. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц).

За змістом статті 388 ЦК України якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, власник має право витребувати це майно від набувача.

Встановивши вищевикладені обставини, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог в частині витребування земельної ділянки.

Щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України; близькі за змістом приписи викладені у частині першій статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) у другому абзаці визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідаючи на питання: «Чи переслідує втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою легітимну мету, що випливає зі змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції?», слід зазначити, що суд першої інстанції встановив, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, знаходиться на території зони зелених насаджень та належить до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення.

Закон обмежив передання земельних ділянок лісогосподарського призначення у приватну власність. Громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів (частина друга статті 56 ЗК України; частина перша статті 12 ЛК України); громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі (частина друга статті 12 ЛК України); ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб (частина третя статті 12 ЛК України).

Згідно з частиною другою статті 14 ЛК України громадяни та юридичні особи, які мають у приватній власності ліси, зобов`язані: 1) вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування відповідно до цього кодексу; 2) забезпечувати охорону, захист, відтворення і підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей та покращання родючості ґрунтів, виконувати інші заходи відповідно до вимог лісового законодавства; 3) дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; 4) вести лісове господарство та використовувати лісові ресурси способами, які не завдають шкоди навколишньому природному середовищу, забезпечують збереження корисних властивостей лісів і створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; 5) вести первинний облік лісів, надавати в установленому законодавством порядку статистичну звітність та інформацію про стан лісів і використання лісових ресурсів; 6) забезпечувати охорону типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяти формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства.

Виконання землевласниками зазначених обов`язків є необхідною умовою використання земельної ділянки лісогосподарського призначення, зокрема, з тією метою, щоби не зашкодити охороні навколишнього природного середовища в цілому й конкретному об`єкту лісового фонду зокрема. Крім того, особливий правовий режим спірної земельної ділянки зумовлений її приналежністю до земель зелених насаджень загального користування та належністю до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення, що встановили суди попередніх інстанцій.

Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України).

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України).

Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (частина перша статті 50 Конституції України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 107), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 124), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 190)).

Контроль за використанням земельних ділянок лісогосподарського призначення згідно з їх цільовим призначенням є важливим, враховуючи, зокрема, обмеженість кількості земель цієї категорії, їхнє значення для держави, а також суспільну зацікавленість у попередженні незаконних рубок, пошкоджень, ослаблення, іншого шкідливого впливу на лісовий фонд, у попередженні вичерпання, виснаження лісових ресурсів, у захисті від знищення їх тваринного і рослинного світу. Такий інтерес є як загальнодержавним, так і локальним інтересом членів відповідної територіальної громади, що виражається у підвищеній увазі до збереження безпечного довкілля, у непогіршенні екологічної ситуації.

Отже, витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, протиправно, як встановив суд першої інстанції, відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням цього майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом відповідної земельної ділянки.

Вирішуючи питання про те, чи буде витребування спірної земельної ділянки від кінцевого набувача пропорційним легітимній меті втручання у його право мирного володіння цим майном, колегія суддів виходить з наступного.

Колегія суддів знову звертає увагу на те, що приписи законодавства дозволяли та дозволяють громадянам отримати у приватну власність замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів, але тільки у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств (частина перша статті 12 ЛК України; частина друга статті 56 ЗК України).

Заволодіння приватними особами земельними ділянками лісогосподарського призначення всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

У справі, рішення в якій переглядаються, суспільний інтерес спрямований на витребування спірної земельної ділянки з володіння кінцевого набувача на користь держави для задоволення соціальної потреби у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності держави на цю ділянку, а саме: у збереженні лісового фонду; у недопущенні передання земель лісогосподарського призначення у приватну власність усупереч чинному законодавству; у недопущенні маніпуляцій із цільовим призначенням таких земель шляхом їхнього виділення для будівництва й обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Вирішуючи питання про витребування земельної ділянки, суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності, насамперед, володільця цього майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків. Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема, добросовісно. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункти 37, 38), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 52), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20(пункт 40),).

Звернення особи до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки лісогосподарського призначення у власність зумовлене інтересом особи в отриманні цієї земельної ділянки за відсутності для цього визначених законом перешкод. Наявність останніх має унеможливлювати реалізацію відповідного інтересу. Крім того, пропозиція нерозумних умов, тобто таких, які завідомо є неприйнятними через існування законодавчих заборон і обмежень, а також прийняття іншою стороною таких умов може підтверджувати недобросовісність поведінки обох сторін.

На підставі викладеного в тексті постанови, апеляційний суд оцінює поведінку кінцевого набувача як недобросовісну та вважає встановленим, що ОСОБА_1 в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, тобто не може бути призначеною для будівництва й обслуговування житлового будинку.

За таких обставин неможливо виснувати про те, що втручання у право мирного володіння ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою, яку він за добросовісної поведінки не міг придбати, є для нього надмірним тягарем.

Витребування земельної ділянки не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Установлення порушення статті 1 Першого протоколу, виправданість втручання у право власності напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц.

Виходячи з викладеного колегія суддів апеляційного суду вважає, що заявлена прокурором вимога про витребування від відповідача ОСОБА_1 спірної земельної ділянки у стані, який існував до порушення прав шляхом демонтажу будівельних матеріалів, з вищевикладених мотивів підлягала задоволенню частково, а саме в частині витребування земельної ділянки.

Щодо застосування позовної давності.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 скаржиться на те, що суд першої інстанцій, розглянувши його заяву про застосування позовної давності, помилково дійшов висновку про те, що прокурор та Миколаївська ОДА її не пропустили, та не відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (пункти 39, 60), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 103) і № 372/1036/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 65)).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати захист цих інтересів у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати такий захист (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 95)).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, зважаючи на її обставини, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (пункт 48), зазначивши, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався чи міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування цих приписів поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі його учасники, як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України), тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 27; номер постанови у реєстрі 91460925), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (пункт 33.2)). З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один із них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66)). Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою саме до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого зробити висновок про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц і від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73)).

У справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, прокурор заявив чотири позовні вимоги: 1)про визнання незаконними та скасування пунктів 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/44, 2)про визнання недійсним державного акта, виданого ОСОБА_3 з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 , 3) про скасування запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 ; 4)про витребування земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_1 у придатному для використання стані шляхом знесення спорудженого об`єкта нерухомості.

Отже, перша вимога звернута до Миколаївської міської ради, яка прийняла оскаржене рішення та до ОСОБА_3 , якої це рішення стосувалося, друга вимога до ОСОБА_3 та опосередковано до ОСОБА_1 , а третя і четверта до ОСОБА_1 .

Миколаївська міська рада та ОСОБА_3 про сплив позовної давності щодо звернутих до них вимог не заявили.

Натомість представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 заявив у суді першої інстанції про сплив позовної давності за всіма вимогами (а. с. 124, т. 1).

Оскільки за вимогами про визнання незаконними та скасування пунктів 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/44 і про визнання недійсним виданого ОСОБА_3 21 листопада 2012 року державного акта ОСОБА_1 не є стороною спору з державою, то у суду не має підстав за заявою цього набувача вирішувати питання про сплив позовної давності щодо зазначених вимог. Більш того, провадження у справі щодо вимог цих вимог закрито постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2019р.та не є предметом повторного апеляційного перегляду.

Третя вимоги не є предметом перегляду у даній справі, так як у задоволенні позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 відмовлено постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2019р., яку в цій частині змінено постановою Верховного Суду від 26 січня 2022р. тільки щодо правового обґрунтування відмови у позові.

Також не є предметом апеляційного перегляду вимоги про визнання недійсним державного акту в частині відмітки в ньому про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 , оскільки закриття провадження у справі в цій частині, як зазначено в тексті постанови Верховного Суду від 26 січня 2022р. не було оскаржено учасниками процесу, а на новий апеляційний розгляд справа постановою Верховного Суду від 16 серпня 2023 року направлена тільки в частині вимог про витребування земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкту нерухомості.

Вирішуючи питання про необхідність застосування строку позовної давності до четвертої позовної вимоги, колегія суддів вважає, що позовна давність у цій справі повинна обраховуватися з моменту обізнаності Миколаївської ОДА про вибуття спірної земельної ділянки із власності держави у січні 2016 року, оскільки матеріали справи не містять достатньої кількості безспірних доказів того, що Миколаївська ОДА дізналася чи повинна була дізнатися про прийняття неправомірного рішення Миколаївською міською радою в 2008 році раніше.

Як убачається із інформації виконкому Миколаївської міської ради від 12.09. 2018р. (а. с. 126 т.1) на момент прийняття рішення Миколаївською міською радою від 25 квітня 2008 року № 23/44 діяв регламент, затверджений рішенням Миколаївської міської ради №1/12 від 01.06.2008р., відповідно до п. 2.4 ст. 2 якого рішення Миколаївської міської ради оприлюднюються у засобах масової інформації, заснованих радою та на офіційному сайті Миколаївської міської ради та на офіційному сайті ІФЦ «ЛІГА» протягом не більше 30 днів з моменту їх прийняття. Крім того, згідно з листом розсилання один примірник рішення Миколаївською міською радою від 25 квітня 2008 року № 23/44 був надісланий до управління охорони навколишнього середовища Миколаївської ОДА 21 травня 2008 року.

Відповідно до листа Архівного відділу Миколаївської міської ради від 05.03.2019р. (а. с.125,т.1) вказане рішення Миколаївської міської ради було передано на зберігання до архівного відділу Миколаївської міської ради в 2014 році, акт приймання-передавання документів від 14 жовтня 2014 року № 7.

Однак, доказів оприлюднення рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/44 у засобах масової інформації, заснованих радою та на офіційному сайті Миколаївської міської ради та на офіційному сайті ІФЦ «ЛІГА» протягом не більше 30 днів з моменту його прийняття матеріали справи не містять.

Більш того, саме по собі оприлюднення рішення Миколаївської міської ради у засобах масової інформації, заснованих радою та на офіційному сайті, навіть якщо воно відбулося, не може впливати на перебіг позовної давності у вказаній справі, оскільки з самого тексту рішення, прийнятого Миколаївською міською радою не вбачається порушення законодавства. Слід також зазначити, що відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09 квітня 1999 року у місцевих державних адміністрацій відсутні контролюючі функції щодо органів місцевого самоврядування, зокрема у сфері розпорядження землями. Так ст. 21 зазначеного Закону містить вичерпний перелік повноважень адміністрації в галузі використання та охорони земель, природних ресурсів і охорони довкілля, серед яких відсутні будь-які посилання на можливість контролю з боку адміністрації за рішеннями органів місцевого самоврядування щодо розпорядження землями.

Відсутній в матеріалах справи також лист направлення примірника рішення Миколаївською міською радою від 25 квітня 2008 року № 23/44 до управління охорони навколишнього середовища Миколаївської ОДА від 21 травня 2008 року з відміткою про його отримання.

Зазвичай лист розсилання примірника рішення ради свідчить тільки про те, кому необхідно було направити копії даного рішення. Однак в матеріалах справи відсутні дані про отримання Миколаївською ОДА копії даного рішення.

В той же час, в матеріалах справи наявний лист від 28 січня 2016 року за вих.№ (15.32) 646вих.16, з яким прокурор Миколаївської місцевої прокуратури №2 звернувся до Миколаївської обласної державної адміністрації про надання інформації щодо вилучення земельних ділянок, зокрема, по АДРЕСА_1 та видання ОДА відповідних розпоряджень (а. с. 134,т.1).

Листом від 16 лютого 2016 року №314/0/05-47/3-16 Миколаївська ОДА надала інформацію про те, що протягом 2007-2008 років Миколаївська ОДА не розглядалася питання щодо вилучення земельних ділянок, в тому числі, і розташованої по АДРЕСА_1 , та не видавала відповідних розпоряджень. Крім того, в облдержадміністрації відсутня інформація щодо фактів вилучення земельної ділянки та їх незаконного відчуження.

З письмових пояснень представника Миколаївської ОДА(а. с.88-91,т.1) вбачається, що облдержадміністрації стало відомо про порушення її права на розпорядження спірною земельною ділянкою з моменту отримання запиту Миколаївської місцевої прокуратури №2.

Отже, Миколаївська ОДА у січні 2016 року з листа від 28 січня 2016 року довідалася про порушення її права; керівник Миколаївської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Миколаївської звернувся до суду позовом у цій справі 01 серпня 2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, який має відраховуватися з січня 2016 року, тобто із дня, коли Миколаївська ОДА довідалася про порушення її права.

Враховуючи викладене, з огляду на зміст оскаржуваних рішень, у Миколаївської ОДА була відсутня об`єктивна можливість дізнатися про порушення інтересів держави раніше, ніж про вказані факти її повідомила прокуратура, об`єктивна можливість дізнатися про порушення інтересів держави у якої, в свою чергу, виникла з 05 серпня 2014 року під час перевірки додержання вимог земельного законодавства в діяльності Миколаївської міської ради. З даним позовом прокурор звернувся 01серпня 2017року, тобто в межах позовної давності навіть з моменту, коли прокуратурі стало відомо про порушення законодавства.

Враховує апеляційний суд також те, що оскаржуваний державний акт було видано на підставі як рішення Миколаївської міської ради, так і рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2008 року у справі № 2-а-443/2008, яке було скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду тільки 28 травня 2015 року. При цьому ні Миколаївська ОДА, ні Миколаївська ОДА, ні прокуратура не були учасниками цієї справи.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновки суду першої інстанції, що позивачем не пропущено позовну давність для звернення до суду із даним позовом, а тому не є підставою для скасування рішення суду.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора необхідно задовольнити частково: оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог про витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкту нерухомості, а саме житлового будинку скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог прокурора.

Відповідно до вимог частин 1,13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини1статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час подання позовної заяви) - 2017 року ставка судового збору за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини 1 статті 4 цього Закону ставка судового збору за подання до суду юридичною особою позовної заяви немайнового характеру становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що з 01 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1 600,00 грн.

Прокурор, звертаючись до суду з цим позовом виходив із вартості спірної земельної ділянки у розмірі 219110 грн. Між тим матеріали справи не містять нормативно грошової оцінки вартості землі у такому розмірі. Проте в договорі купівлі- продажу земельної ділянки від 23 листопада 2012 року зазначено, що оцінка земельної ділянки на підставі висновку про оціночну вартість, що проведена 22 листопада 2012р. ФОП ОСОБА_5 , складає 140390,00грн.

А відтак, з огляду на категорію справи судовий збір за подачу позову щодо вимог майнового характеру становить 2105,85 грн. (140390х1,5%), а щодо вимог немайнового характеру 1600грн.

При поданні позовної заяви прокурором за три позовні вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру (3286,65грн. +1600х3) було сплачено 8086 грн 65 коп. судового збору, хоча з урахуванням оцінки земельної ділянки, підлягало сплаті 6905,85грн. (2105,85 грн.+1600х3)

Рішенням суду першої інстанції стягнуто з Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь прокуратури Миколаївської області судовий збір у розмірі 2695,55 грн. з кожного. Дане рішення постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2019р. скасовано.

Вказаною постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2019р., залишеною без змін в цій частині постановою Верховного Суду від 26 січня 2022р., суд у зв`язку із закриттям провадження у справі в частині позовних вимог до померлої ОСОБА_3 повернув прокуратурі судовий збір у розмірі 3200грн., тобто за дві вимоги немайнового характеру.

У задоволенні позовних вимог про скасування у Державному реєстрі речових прав запису про власності на об`єкт нерухомості позивачу постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2019р., зміненою в частині правового обґрунтування постановою Верховного Суду від 26 січня 2022р., відмовлено. За такого судовий збір (1600грн.) за дану вимогу не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Після повторного апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції апеляційний суд задовольнив вимогу майнового характеру щодо витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 .

За апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в частині відмови у витребуванні земельної ділянки прокурор сплатив 4 929 грн 98 коп., хоча повинен був сплатити 3158,78грн.( 2105,85 грн.х150%=3158,78грн.).

За подачу 2 касаційних скарг позивач сплатив 16173,30 грн. та 6573,20грн. Але за оскарження вимоги про витребування земельної ділянки розмір судового збору за подачу кожної касаційної скарги становить 4211,70грн. (2105,85 грн.х200%=4211,70грн.), а всього 8423,40грн.

Оскільки суд апеляційної інстанції частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги майнового характеру та задовольнивши її, то відповідач ОСОБА_1 повинен відшкодувати прокурору за подання позовної заяви (вимоги майнового характеру) 2105,85грн.+ 3158,78грн. за подання апеляційної скарги + 8423,40грн. за подання 2 касаційних скарг, а всього 13688,03грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2019 року в частині вирішення позовних вимог прокурора про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельної ділянки по АДРЕСА_1 у придатному для використання стані, шляхом знесення житлового будинку та стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове судове рішення.

Позов виконуючого обов`язки керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про витребування з незаконного володіння у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельної ділянки по АДРЕСА_1 у придатному для використання стані, шляхом знесення житлового будинку - задовольнити частково.

Витребувати з володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 1000кв.м з кадастровим номером :05:001:0032 по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 13688,03 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складений 02 листопада 2023 року.