КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/9772/2023
Справа № 940/703/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 листопада 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області в складі судді Мандзюка С.В., ухвалене в м. Тетіїв 29 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 17000 доларів США та судові витрати.

Позов мотивував тим, що з метою придбання автомобіля він звернувся до відповідача, який надає послуги з підбору та придбання транспортних засобів, з яким дійшли домовленості про придбання автомобіля Volkswagen Crafter 2016 року за 17000 доларів США, 09 липня 2021 року він передав відповідачу 7000 доларів США.

В квітні відповідач зателефонував та повідомив, що в наявності є інший автомобіль - Mercedes-Benz Sprinter, при зустрічі вказав, що його вартість становить не обумовлені 17000 доларів США, а 17500 євро, що на той час було еквівалентно 19000 доларів США. Позивач вказав, що не може дати такі кошти, оскільки це виходить за обумовлений ліміт. Після цього ОСОБА_1 просив передати йому решту обумовлених коштів 10000 доларів США, що позивач і зробив 15 квітня 2021 року. Всього для придбання транспортного засобу він передав 17000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою.

Згідно їхньої домовленості ОСОБА_1 мав продати придбаний автомобіль Mercedes-Benz Sprinter та повернути кошти до серпня 2021 року. Зрозумівши, що усна домовленість в серпні 2021 року з боку відповідача не виконується належним чином, він звернувся до нього з вимогою, на яку ОСОБА_1 не реагує понад рік, наскільки відомо позивачу, автомобіль Mercedes-Benz Sprinter було продано, однак належні ОСОБА_2 кошти так і не були повернуті.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 17000 доларів США та судові витрати 6216,67 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказів, просив скасувати рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Зазначав, що суд дійшов хибного висновку, що стосунки сторін врегульовано ст. 1212 ЦК України, та унормував мотивувальну частину рішення з огляду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17, не врахувавши, що між сторонами фактично укладено усний договір доручення, а тому спір мав вирішуватись з урахуванням цих обставин та положень ст. 1000 - 1010 ЦК України.

Згідно усного договору доручення позивач уповноважив відповідача придбати транспортний засіб за кордоном і перегнати на місце постійного проживання довірителя, за ціну та на умовах на власний розсуд, також підписати від імені довірителя договір купівлі-продажу цього автомобіля. На виконання вказаного доручення відповідачем було вчинено ряд дій, в тому числі, які понесли за собою значне фінансове навантаження, зокрема здійснено пошук автомобіля за кордоном, витрачено кошти на проїзні квитки, пальне, сплачено проживання в готелі протягом кількох днів за межами України, подано необхідні заяви та отримано документи у відповідних установах та організаціях, одержано в митному органі ряд документів для розмитнення авто, сплачено митні та інші збори та виконано всі інші дії та формальності, пов`язані з придбанням автомобіля. Відповідач пропонував позивачу вирішити спір мирним шляхом, просив відшкодувати частину понесених витрат. Доставлений з Польщі автомобіль не є розповсюдженим і таким, що легко продається, оскільки комплектований холодильником і може використовуватись у вузькому спектрі бізнесу, на сьогодні автомобіль не продано. Виходячи з пояснень, викладених позивачем в обґрунтування позовних вимог, останній фактично посилався на виникнення між сторонами відносин представництва за усним договором доручення.

Посилався на ст. 1159 ЦК України, згідно якої, особа, яка вчинила дії в інтересах іншої особи без її доручення, зобов`язана негайно після закінчення цих дій надати особі, в майнових інтересах якої були вчинені дії, звіт про ці дії і передати їй усе, що при цьому було одержано. Відповідач надав позивачу такий звіт, але той його відхилив.

Наводив зміст. п. 1, 2 ст. 533 ЦК України щодо валюти грошового зобов`язання, вказував, що на титульній сторінці зазначена ціна позову 621666,20 грн., що відповідає 17000 доларів США, отже заборгованість відповідача мала бути стягнута у національній валюті - гривні, за мінусом витрат, які поніс відповідач, однак суд вирішив стягнути кошти в доларах США.

Від позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилався на те, що відповідач в ході розгляду справи визнав факт отримання від позивача коштів в сумі 17000 доларів США та ствердив суду, що подана в якості доказу розписка написана ним особисто. Вказав, що на момент розгляду справи отримані від позивача кошти не повернув. З приводу доводів про нібито понесені витрати відповідач не надав жодного доказу, лише запевняв суд, що такі докази нібито в нього наявні.

З приводу валюти платежу зауважував, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 73/2054/16-ц.

Зазначав, що відповідач не мав у власності жодного транспортного засобу, за продаж якого отримав попередню оплату в розмірі 170000 доларів США, тому вказані кошти підлягають стягненню на користь позивача.

В судове засідання 01 листопада 2023 року з`явився представник позивача ОСОБА_3 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, направив в електронній формі клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, до якого заявником не додано будь-яких відповідних доказів.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відтак, оскільки відповідач ОСОБА_1 , яким подано апеляційну скаргу, належним чином обізнаний про рух справи, повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, в апеляційній скарзі виклав свої доводи щодо підстав скасування рішення суду першої інстанції, належних доказів тимчасової непрацездатності не надав, його неявка не перешкоджає розгляду справи, з урахуванням необхідності розгляду справи, провадження в якій відкрите 12 червня 2023 року, в передбачений законом строк.

В зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та стягуючи на його користь з ОСОБА_1 17000 доларів США, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не існує договірних зобов`язань, відтак грошові кошти, надані відповідачу як попередня оплата для придбання автомобіля, підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, 09 лютого 2021 року відповідач ОСОБА_1 склав розписку, доповнену 15 квітня 2021 року в частині отриманої суми, згідно даної розписки ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 попередню оплату за автомобіль WV Крафтер 2016 року, рефрижиратор, в розмірі 7000 доларів США + 10000 доларів США (а. с. 8).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами, не заперечувались відповідачем під час розгляду судом першої інстанції та в апеляційній скарзі.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Необхідно виходити з того, що правова підстава отримання (набуття) майна відсутня у тому разі, коли відбувся перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується безпосередньо на вимозі закону, або суперечить меті існування правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальне правило частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах: отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності отримання такого виконання.

Під правовою підставою збагачення повинна розумітися певна економічна мета надання майна, легітимізована відповідним юридичним фактом, або така, що ґрунтується безпосередньо на законові. Одночасна наявність цих двох елементів: відповідність збагачення економічній меті надання майна, юридичного факту (норми закону), що легітимізує цю мету, - є необхідною для того, щоб збагачення однієї особи за рахунок іншої вважалося підставним та правомірним.

Залежно від того, в якій формі виражається недолік правової підстави, що породжує обов`язок повернути майно, можна виокремити, зокрема, такий вид безпідставного збагачення як збагачення, правова підстава якого була відсутньою з самого початку (ab initio sine causa). До таких можна віднести, наприклад, передачу майна за правочинами, що не відбулися (у тому числі за договорами, що не були укладені).

У такому випадку відбувається збагачення, хоча й з волі потерпілого, проте, яке не засноване на правомірному юридичному фактові. Таке збагачення виникає внаслідок передачі майна як виконання за договором, який не було укладено.

Судом першої інстанції у цій справі не встановлено відповідних договірних відносин.

Згідно з частиною першою статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, що спірне майно, грошові кошти у розмірі 17000 доларів США, набуті ОСОБА_1 з яким ОСОБА_4 не пов`язаний договірними правовідносинами щодо такого майна, які б свідчили про існування будь-якої розумної та справедливої підстави для отримання їх відповідачем та набуття їх у власність, зробив правильний висновок про те, що у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем повернути отримане майно, оскільки воно є безпідставно набутим.

Апеляційний суд не може погодитись з необґрунтованими доводами апеляційної скарги про те, що відповідач діяв на виконання усного договору доручення, фактично укладеного між сторонами, за яким ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 придбати транспортний засіб за кордоном і перегнати на місце постійного проживання довірителя, за ціна та на умовах на власний розсуд, також підписати від імені довірителя договір купівлі-продажу цього автомобіля.

Посилаючись на укладення договору доручення в усній формі, ОСОБА_1 вказував, що мав право на відшкодування витрат, понесених в зв`язку з виконанням такого доручення, та компенсацію виконаних дій, які полягали у здійсненні пошуку автомобіля за кордоном, витрачанню коштів на проїзні квитки, пальне, сплату проживання в готелі протягом кількох днів за межами України, поданні необхідних заяв та отримання документів у відповідних установах та організаціях, одержанні в митному органі ряду документів для розмитнення авто, сплаті митних та інших зборів та виконанні всіх інших дій та формальностей, пов`язаних з придбанням автомобіля.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Апеляційний суд приймає до уваги, що згідно розписки від 09 лютого 2021 року ОСОБА_1 отримав грошові кошти в загальній сумі 17000 доларів США з чітко обумовленим призначенням - попередня оплата за автомобіль, і в розписці не зазначено, що вона укладена на виконання усного договору доручення, і що будь-яка частина з цих коштів є платою за виконання обов`язку за договором доручення або може витрачатися як компенсація понесених відповідачем витрат.

Апеляційний суд також враховує, що будь-яких доказів виконання відповідачем вказаних ним дій та понесення відповідних витрат ним надано не було, як і складання звіту на виконання договору доручення, який ОСОБА_1 , згідно доводів апеляційної скарги, надав ОСОБА_4 відповідно до ст. 1159 ЦК України.

Наведеним в апеляційній скарзі доводам про необхідність відшкодування витрат за доставку автомобіля судом першої інстанції було надано вірної оцінки та відхилено як такі, що не підтверджені будь-якими доказами.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, з посиланням на ст. 533 ЦК України, що заборгованість відповідача мала бути стягнута в національній валюті України - гривні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У контексті статей 524, 533 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Враховуючи, що за умовами розписки від 09 лютого 2021 року, доповненої 15 квітня 2021 року відповідач отримав грошові кошти в сумі 17000 доларів США, стягненню підлягала заборгованість у валюті, визначеній у розписці, що і було обґрунтовано зроблено судом першої інстанції.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 639/224/16-ц (провадження № 61-46386вссу18) за позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, у якій Верховним Судом досліджено зміст боргової розписки і встановлено відповідні обставини.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що ціна позову зазначена в гривнях і становить 621666,20 грн., не становить передбачену законом підставу для стягнення спірної суми в цій грошовій одиниці, та відхиляється апеляційним судом як неспроможне.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказів.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.