Постанова

Іменем України

01 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 317/2213/21

провадження № 61-10790св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербина Ганна Юріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року у складі судді Громової І. Б. та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2023 року у складі колегії суддів: Крилової О. В.,Онищенко Е. А., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

29 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербина Г. Ю., про визнання договорів дарування недійсними.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , ними було набуто нерухоме майно, а саме - земельна ділянка площею 0,0722 га та розташований на ній житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно було оформлено на ОСОБА_3 .

На підставі нотаріально посвідчених договорів дарування земельної ділянки від 30 червня 2020 року та дарування житлового будинку від 30 червня 2020 року позивачем разом з дружиною було передано у дар своїй доньці ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,0722 га, за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на ній житловий будинок.

Позивач вказує, що ОСОБА_2 з 2019 року фактично проживає в іншій державі - у Республіці Чехія, у м. Запоріжжя з`являється один або два рази на рік протягом нетривалого часу. При цьому, остання не приймає участь у користуванні будинком та земельною ділянкою, не сплачує рахунки щодо утримання подарованого майна. У зв`язку з цим, тягар щодо утримання цього майна в повній мірі покладено на нього.

У травні 2021 року у позивача з ОСОБА_2 виникли розбіжності у поглядах на подальше користування вищевказаним майном. Зокрема, остання зазначила, що проживати у будинку не має наміру, оскільки фактично мешкає в іншій державі і планує його продати.

Однак, позивач не поділяє ці погляди на спірне нерухоме майно, оскільки сам фактично проживає у цьому житловому будинку, здійснює догляд за ним, сплачує рахунки за утримання будинку. Тому позивач звернувся до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з пропозицією про скасування договорів дарування в нотаріальному порядку за угодою сторін, проте така пропозиція була проігнорована відповідачами.

Позивач зазначає, що фактично з моменту укладення договорів дарування не відбулася передача нерухомого майна, він продовжує проживати у спірному будинку. При цьому, надаючи згоду на укладення договорів дарування, він під впливом обману помилявся в предметі договорів, які укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вважаючи, що між ними буде укладено договір довічного утримання на його користь та ОСОБА_3 , оскільки нерухоме майно, що передане у дар належало позивачу та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя. Також послався на те, що спірний будинок є його єдиним житлом, іншого житла у власності позивача не має.

З урахуванням викладених обставин ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними договір дарування земельної ділянки від 30 червня 2020 року (номер нотаріального бланку НОН 671071, внесений запис до реєстру правочинів № 491) та договір дарування житлового будинку від 30 червня 2020 року (номер нотаріального бланку НОН 671069, внесений запис до реєстру правочинів № 489).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним зареєстрований в реєстрі за № 491 договір від 30 червня 2020 року дарування земельної ділянки, кадастровий номер :08:001:2227, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербиною Г. Ю.

Визнано недійсним зареєстрований в реєстрі за № 489 договір від 30 червня 2020 року дарування житлового будинку, що розташованого за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербиною Г. Ю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 мав на праві спільної власності будинок, в якому проживав з родиною, але без реєстрації, та земельну ділянку для обслуговування вказаного будинку. Сплачував кошти на поліпшення житла, сплачував комунальні послуги. На пропозицію дружини щодо укладання договорів дарування на користь доньки ОСОБА_2 вирішив погодитись.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за чотири дні до укладення правочину дарування оформили у іншого нотаріуса довіреність, в якій обумовили подальше керування та розпорядження майном, яке фактично ОСОБА_2 ще не набула у власність та зареєструвалась у спірному будинку лише 23 червня 2020 року.

Вказані дії свідчать про те, що ОСОБА_2 не мала бажання на подальше проживання в будинку, користування та володіння ним, а бажала, отримавши право власності, передати у розпорядження ОСОБА_3 , тим самим фактично вивівши майно зі складу спільного майна подружжя.

Своє подальше небажання проживати в будинку та в Україні ОСОБА_2 висловила вже фактичними діями. З часу укладання договорів вона до червня 2021 року до України не поверталась. Весь цей час ОСОБА_1 продовжував проживати в спірному будинку. Під час свого перебування в Україні в червні 2021 року ОСОБА_2 до будинку не приїздила. В червні-липні 2021 року вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів та судів з заявами про вчинення відносно неї та її матері ОСОБА_1 неправомірних дій, що не знайшло свого підтвердження.

На думку суду першої інстанції, сукупність зазначено вказує на те, що ОСОБА_1 дійсно надав згоду на укладання договору дарування помилково, під впливом обману.

Встановивши, що ОСОБА_1 , вчинивши договір дарування належного йому будинку, помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, продовжував проживати в спірному будинку й після укладення договору, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 (дарувальниця за оскажуваними договорами) оскаржила його в апеляційному порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

19 липня 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2023 року.

В касаційній скарзі, з урахуванням клопотання від 25 серпня 2023 року, заявник просила суд скасувати оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржені судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу від 24 серпня 2023 року ОСОБА_3 просила суд касаційну скаргу задовольнити, скасувати оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

14 вересня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шоніна О. В. через засоби електронного зв`язку надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому заявила клопотання про поновлення строку на подання відзиву.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Шоніної О. В. про продовження строку на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2023 року відмовлено. Відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Шоніної О. В. на касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2023 року повернуто без розгляду.

18 вересня 2023 року та 22 вересня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шоніна О. В. через засоби електронного зв`язку надіслала до Верховного Суду письмові пояснення у вказаній справі, які за змістом є відзивом на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2023 року пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Шоніної О. В. від 18 вересня 2023 року та від 22 вересня 2023 року на касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2023 року повернуто заявнику без розгляду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2023 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

14 серпня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 28 квітня 1995 року зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Відповідно до договору дарування земельної ділянки, що укладено 30 червня 2020 року в смт Балабине Запорізького району Запорізької області та посвідчено приватним нотаріусом Щербиною Г. Ю. за реєстровим номером 491, ОСОБА_3 (дарувальник) передала безоплатно у власність своєї дочки ОСОБА_2 (обдарованої), а остання прийняла від своєї матері у власність, як дарунок земельну ділянку площею 0,0722 га, якій присвоєно кадастровий номер :08:001:2227. Дарунок оцінено в 250 000,00 грн.

Вказана земельна ділянка належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кіяницею Н. В. 11 лютого 2015 року за реєстровим № 456.

Відповідно до договору дарування житлового будинку, який укладено 30 червня 2020 року в смт Балабине Запорізького району Запорізької області та посвідчено приватним нотаріусом Щербиною Г. Ю. за реєстровим номером 489, ОСОБА_3 (дарувальник) передала безоплатно у власність своєї дочки ОСОБА_2 (обдарованої), а остання прийняла від своєї матері у власність, як дарунок житловий будинок літ.А-2 з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 156,9 кв.м, загальною площею 309,1 кв.м. Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0722 га, якій присвоєно кадастровий номер :08:001:2227. Дарунок оцінено в 400 000,00 грн.

Вказаний житловий будинок належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кіяницею Н. В. 11 лютого 2015 року за реєстровим № 484.

Сторонам нотаріусом роз`яснено, а ними підтверджено, що у момент укладення договору вони усвідомлюють значення своїх дій та керують ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; правочин вчинюється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); не є удаваним.

Дарувальниця довела до відома обдарованої та гарантувала наступні факти: дарування здійснювалося за згодою її чоловіка - ОСОБА_1 . Згоду отримано у встановленому законом порядку. Відповідну заяву, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербиною Г. Ю. 30 червня 2020 року за реєстровим № 487, додано до документів, необхідних для посвідчення договору.

Згідно пояснень приватного нотаріуса Щербиної Г. Ю. від 13 вересня 2021 року № 424/-01-16 ОСОБА_1 при наданні та оформленні згоди на дарування земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку діяв вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, без будь-якого примусу, перебував при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлював значення своїх дій, не помилявся щодо обставин, діяв без впливу обману, про що і свідчив його особистий підпис на заявах про надання згоди на дарування його дружиною ОСОБА_3 нерухомого майна їх дочці ОСОБА_2 , справжність підписів на яких було засвідчено нею у його особистій присутності, у нотаріальному порядку.

Згідно довідки від 30 червня 2020 року у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2

ОСОБА_2 до 23 червня 2020 року була зареєстрована в АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 з 2004 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 наведеного Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц.

Згідно із частинами першою, третьою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

У відповідності до положень статей 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частин першої - третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що надаючи згоду на укладення договорів дарування він помилявся в предметі договорів які укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вважаючи, що між ними буде укладено договір довічного утримання на його користь та його дружини, оскільки нерухоме майно, що передане у дар, належало позивачу та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що згоду на укладання договору дарування надав помилково, під впливом обману.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав, повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року в справі № 293/780/18 (провадження № 61-10328св19), від 28 квітня 2020 року в справі № 263/16688/17 (провадження № 61-16584св19), від 02 жовтня 2019 року в справі № 140/2589/15-ц (провадження № 61-16847св18), від 17 лютого 2022 року в справі № 307/3807/19 (провадження № 61-19275св21).

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи встановлено, що у момент укладення спірних договорів дарування сторонам нотаріусом роз`яснено, а ними підтверджено, що у момент укладення договору вони усвідомлюють значення своїх дій та керують ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; правочин вчинюється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); не є удаваним.

Дарувальниця довела до відома обдарованої та гарантувала наступні факти: дарування здійснювалося за згодою її чоловіка - ОСОБА_1 . Згоду отримано у встановленому законом порядку. Відповідну заяву, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербиною Г. Ю. 30 червня 2020 року за реєстровим № 487, додано до документів, необхідних для посвідчення договору.

Згідно пояснень приватного нотаріуса Щербиної Г. Ю. від 13 вересня 2021 року № 424/-01-16 ОСОБА_1 при наданні та оформленні згоди на дарування земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку діяв вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, без будь-якого примусу, перебував при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлював значення своїх дій, не помилявся щодо обставин, діяв без впливу обману, про що і свідчив його особистий підпис на заявах про надання згоди на дарування його дружиною ОСОБА_3 нерухомого майна їх дочці ОСОБА_2 , справжність підписів на яких було засвідчено нею у його особистій присутності, у нотаріальному порядку.

Вказані обставини підтвердила і дружина позивача, дарувальниця за оскажуваними договорами ОСОБА_3 , яка у повному обсязі спростувала доводи ОСОБА_1 щодо його помилки при укладенні договорів дарування та щодо його дії під впливом обману.

При таких обставинах правові підстави для визнання недійсними договорів дарування спірного нерухомого майна, як таких, що вчинені внаслідок помилки та обману, відсутні, оскільки ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довів неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочинів, що вплинуло на його волевиявлення, та того, що помилка та/або обман мали місце при укладенні його дружиною за його згоди вказаних договорів дарування.

При цьому колегія суддів Верховного Суду приймає до уваги, що позивач не є стороною оскаржуваних договорів, а здійснив лише односторонній правочин - надав згоду на відчуження нерухомого майна. Відповідно до частини п`ятої статті 202 ЦК України, до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Разом із тим, вказаний правочин ОСОБА_1 не оскаржив, визнати недійсним не просив.

Суди попередніх інстанцій на вказане належної уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно із статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2023 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербина Ганна Юріївна, про визнання договорів дарування недійсними, відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов