ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8342/23 Справа № 204/4474/22 Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С.В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Попенко Ю.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Жукова Юлія Юріївна про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Жукова Ю.Ю. про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 27 липня 2021 року вона з відповідачем уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. за реєстром №363. Позивач вказує, що квартира належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 вересня 2013 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради. ОСОБА_1 мешкала в спірній квартирі з сином - ОСОБА_3 , який є особою з інвалідністю 2 групи, потребував стороннього догляду. Позивач зазначає, у лютому 2021 року її син ОСОБА_3 був направлений для проживання в Придніпровський інтернат, тому вона залишилася одинокою особою і за станом здоров`я потребувала стороннього догляду. Вказує, що відповідач ОСОБА_4 , є донькою її знайомої, яка проживає поряд з нею за адресою: АДРЕСА_2 та з якою вона була знайома на протязі тривалого часу. Між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про те, що відповідач разом з матір`ю будуть доглядати за позивачем, сплачувати комунальні платежі за квартиру. В розумінні позивача, між ними повинен був бути укладений договір довічного утримання. Позивачка вказує, що підписуючи договір вона розуміла, що буде залишатися власником своєї квартири, в якій буде проживати до смерті та за нею будуть доглядати. Зазначила, що відповідачка за її згодою, зробила поточний ремонт в тій частині квартири, де мешкала зі своїм чоловіком. Крім того, позивачка вказує, що розрахунок між нею та відповідачем за договором купівлі-продажу спірної квартири, вартість якої становила 510 000 грн., повинен був здійснюватися за безготівковим розрахунком через установу Банку, однак грошових коштів при укладенні оскарженого договору вона не отримувала. Позивачка зазначає, що її неправильне сприйняття фактичних обставин договору вплинуло на її волевиявлення під час укладання договору купівлі-продажу замість довічного утримання. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 27 липня 2021 року між нею та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. за №363; повернути у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з: 1- кухні; 2, 3, 4 - житлові кімнати; 5- санвузол; 6, 7 - побутові приміщення; 8 - коридор; 9 - кухня; 10- санвузол; 11 -коридор.Загальна площа якої - 91,1 кв.м., житлова площа - 38,7 кв.м.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2023 року, з урахуванням ухвали Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2023 року про виправлення описки у рішенні суду, відмовлено у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Жукова Ю.Ю. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зобов`язання повернути нерухоме майно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 12 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, неправильне застосування норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду від 12 липня 2023 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивачеві на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 вересня 2013 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.15).

27 липня 2021 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 363 (а.с.111).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2 липня 2021 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості за адресою: квартири АДРЕСА_1 (а.с.10).

10 червня 2022 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено шлюб, після одруження ОСОБА_6 змінила прізвище на - ОСОБА_8 (а.с. 48, 49).

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16 червня 2022 року, виданої Департаментом адміністративних послух та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрована з 27 травня 1983 року позивач ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_9 у квартирі не зареєстрована та значиться, як уповноважений власник (незареєстрований власник) (а.с.20).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на їх необґрунтованість належними доказами у справі, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За приписами частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою та третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним і у разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Водночас при вирішенні такого спору слід ураховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та має істотне значення.

У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 у справі № 911/1171/18, від 04 червня 2019 у справі № 910/9070/18.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року №638/2304/17 вказано, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У справі встановлено, позивачеві на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 вересня 2013 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.15).

27 липня 2021 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 363 (а.с.111).

Відповідно до п.2 умов вказаного договору продаж квартири здійснюється за ціною 510 000 грн.

У п.4 договору вказано, квартира звільнена від будь-яких зайвих речей домашньої обстановки та вжитку на час підписання цього правочину, після чого буде здійснено передачу комплекту ключів від вищевказаної квартири.

У п.5 договору вказано, продавець отримав від покупця грошові кошти за продану квартиру у повному обсязі у безготівковій формі за допомогою банківської установи, фінансових або інших претензій з приводу розрахунку сторони не мають.

Згідно технічного паспорту, виданого КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради, вказана квартира складається з: 1- кухні; 2, 3, 4 - житлові кімнати; 5- санвузол; 6, 7 - побутові приміщення; 8 - коридор; 9 - кухня; 10- санвузол; 11 -коридор. Загальна площа якої - 91,1 кв.м., житлова площа - 38,7 кв.м. (а.с.11-14).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2 липня 2021 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості за адресою: квартири АДРЕСА_1 (а.с.10).

10 червня 2022 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено шлюб, після одруження ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_8 (а.с. 48, 49).

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16 червня 2022 року, виданої Департаментом адміністративних послух та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрована з 27 травня 1983 року позивач ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_9 у квартирі не зареєстрована та значиться, як уповноважений власник (незареєстрований власник) (а.с.20).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 зазначала про те, що підписуючи договір купівлі-продажу квартири вона розуміла, що буде залишатися власником своєї квартири, в якій буде проживати до смерті та за нею будуть доглядати. В розумінні позивача, між нею та відповідачем повинен був бути укладений договір довічного утримання.

Встановлено, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою похилого віку, має хронічні хвороби (а.с.8, 18). На час укладення оскарженого договору купівлі-продажу квартири позивачу виповнилося 81 рік.

У п.4 оскарженого договору купівлі-продажу квартири від 27 липня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець), вказано, квартира звільнена від будь-яких зайвих речей домашньої обстановки та вжитку на час підписання цього правочину, після чого буде здійснено передачу комплекту ключів від вищевказаної квартири.

У п.5 вказаного договору вказано, продавець отримав від покупця грошові кошти за продану квартиру у повному обсязі у безготівковій формі за допомогою банківської установи, фінансових або інших претензій з приводу розрахунку сторони не мають.

Встановлено, позивач ОСОБА_1 після укладення спірного договору купівлі-продажу квартири і на теперішній час зареєстрована у вказаній квартирі та проживає у цій квартирі, сплачує комунальні послуги (а.с.21-26).

Отже, встановлено, що фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором не відбулося.

У матеріалах справи міститься копія розписки від 31 травня 2022 року, яка написана відповідачем ОСОБА_5 , в якій остання стверджує, що ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: квартира АДРЕСА_1 , кошти за квартиру не отримувала (510 000 грн.) (а.с.19).

Відповідач ОСОБА_2 не заперечувала написання нею такої розписки 31 травня 2022 року, тобто після укладення оскарженого договору купівлі-продажу квартири від 27 липня 2022 року, та вказала, що цю розписку вона написала на прохання та під диктовку позивача ОСОБА_1 .

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року №759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17, від 18 грудня 2020 року у справі №541/2898/16, від 29 травня 2023 року №756/10782/19.

Враховуючи, що позивач є особою похилого віку, їй на час укладення оскарженого договору купівлі-продажу квартири виповнилося 81 рік, враховуючи її стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, спірна квартира є єдиним житлом позивача, у якій позивач зареєстрована та проживає і на теперішній час після укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, сплачує комунальні послуги, що свідчить про те, що позивач не мала наміру продавати квартиру і після укладення оскарженого договору не звільнила квартиру, продовжує в ній проживати та сплачувати комунальні послуги, тобто відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна, також враховуючи написання відповідачем розписки від 31 травня 2022 року, тобто після укладення спірного договору купівлі-продажу квартири від 27 липня 2022 року, в якій остання стверджує, що ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: квартира АДРЕСА_1 , кошти за квартиру не отримувала (510 000 грн.), колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання недійснимдоговору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 27 липня 2021 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. за №363.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про повернення їй у власність квартири АДРЕСА_1 , слід зазначити, згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з вимогами ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 328 ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 зазначено, що "цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню".

Звернувшись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 27 липня 2021 року між нею та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. за №363 та повернути у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з: 1- кухні; 2, 3, 4 - житлові кімнати; 5- санвузол; 6, 7 - побутові приміщення; 8 - коридор; 9 - кухня; 10- санвузол; 11 -коридор. Загальна площа якої - 91,1 кв.м., житлова площа - 38,7 кв.м.

Слід зазначити, колегія суддів у цій справі дійшла висновку, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 27

липня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. за №363, слід визнати недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 зазначено: у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові (пункт 144 постанови).

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК, є неефективними (пункт 146 постанови).

ОСОБА_1 з вимогами у цій справі про витребування майна з незаконного володіння відповідача, за якою зареєстроване право власності на спірну квартиру на підставі оскарженого договору договір купівлі-продажу квартири від 27 липня 2021 року, до суду не зверталася.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про повернення у власність позивача квартири АДРЕСА_1 , є неефективним способом захисту порушеного права/інтересу позивача у цих правовідносинах, тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Жукова Юлія Юріївна про визнання договору купівлі-продажу недійсним - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Жукова Юлія Юріївна про визнання договору купівлі-продажу недійсним - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 27 липня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Жуковою Юлією Юріївною за №363.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2 480 грн. 40 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова