Номер провадження 2/754/1595/23
РІШЕННЯ

Іменем України

02 листопада 2023 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: О. Грегуль, секретар судового засідання: І. Вакуленко, справа № 754/11456/21

ОСОБА_1 - позивач

ОСОБА_2 - відповідач 1

ОСОБА_3 - відповідач 2

Любенський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Любенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) - третя особа

Вимоги позивача: визнання батьківства та виключення відомостей про особу, як батька з актового запису про народження дитини

Тимошенко В.А. - адвокат позивача

ВСТАНОВИВ:

Позивачем подано позов вимоги якого збільшувались і остаточно визначившись із межами позовних вимог, позивачем 19.05.2023 подано остаточну редакцію позову в якому позивач просить: 1) Визнати відповідача 2 батьком дитини: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) Виключити з актового запису № 228 про народження дитини: ОСОБА_5 , вчиненого 31.07.2020 третьою особою, відомості про відповідача 1, як батька.

Адвокатом позивача позов підписаний 22.07.2021, а до суду позов поштою надійшов 26.07.2021.

Ухвалою суду від 27.07.2021 у справі № 754/11456/21 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18.05.2021 у справі № 754/11456/21 за клопотанням адвоката позивача по справі призначено судово-генетичну експертизу.

Листом Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи відділення судово-медичної генетичної ідентифікації від 25.05.2023 № 100-197/978 ухвалу суду від 18.05.2021 у справі № 754/11456/21 повернуто без виконання з причин неявки позивача і відповідача 1 для відбору зразків крові.

Справу разом з листом Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи відділення судово-медичної генетичної ідентифікації від 25.05.2023 № 100-197/978 головуючому передано 08.06.2023.

Ухвалою суду від 09.06.2023 у справі № 754/11456/21 поновлено провадження.

За заявами/клопотаннями сторони позивача підготовче провадження неодноразово відкладалось.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 10.08.2023 у справі № 754/11456/21 судом прийнято остаточну редакцію позову.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 04.10.2023 у справі № 754/11456/21 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Про час і місце розгляду справи всі учасники справи повідомлялись належним чином через повідомлені і доступні суду засоби зв`язку відповідно: поштою, електронною поштою, SMS, а також інформація про рух справи розміщується на офіційному сайті суду і є загальнодоступною.

Учасники справи в судове засідання не з`явились і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надали.

Адвокатом позивача подано письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності з проханням судові витрати покласти на позивача.

Відповідачем 2 до суду електронною поштою подано заяву з проханням про розгляд справи за його відсутності, а також у цій же заяві відповідач 2 вказує, що уточнені позовні вимоги від 19.05.2023 він визнає у повному обсязі, визнає себе батьком дитини і не заперечує проти задоволення позову.

Третьою особою до суду поштою направлено листа з проханням про розгляд справи за відсутності третьої особи і в цьому ж листі третя особа повідомляє, що державна реєстрація народження дитини ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проведена відповідно до ст. 133 СК України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Згідно виданого повторно свідоцтва про шлюб від 21.07.2020, ОСОБА_2 (відповідач 1) і ОСОБА_1 (позивач) 23.06.2017 зареєстрували шлюб.

Згідно свідоцтва про народження від 31.07.2020 третьою особою вчинено актовий запис № 228 від 31.07.2020 про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . Батьком дитини записано відповідача 1, а матір`ю дитини записано позивача.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України, відомості про батька дитини записані відповідно до ст. 133 СК України.

Згідно нотаріально посвідченої заяви чоловіка про невизнання чоловіка батьком дитини від 16.09.2020 громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_2 цією заявою повідомив компетентним органам, що він не визнає себе батьком дитини ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Згідно заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2023 у справі № 754/1908/23 (суддя: Буша Н.Д.) задоволено позов ОСОБА_1 (позивач) до ОСОБА_2 (відповідач 1) про розірвання шлюбу і відповідно до мотивувальної частини даного судового рішення від шлюбу у сторін спільних дітей не має, однак 15.07.2020 позивач від іншої особи народила дитину - дочку ОСОБА_5 .

Згідно ст. 109 ЦПК України, 1. У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Згідно ст. 122 СК України, 1. Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. 2. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. 3. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.

Згідно ст. 126 (Визначення походження дитини від батька за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою) СК України, 1. Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. 2. Якщо заява про визнання себе батьком дитини подана неповнолітнім, орган державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє батьків, опікуна, піклувальника неповнолітнього про запис його батьком дитини. У разі якщо повідомити батьків, опікуна, піклувальника неповнолітнього неможливо, орган державної реєстрації актів цивільного стану повинен повідомити орган опіки та піклування про запис неповнолітнього батьком дитини. 3. Якщо заява про визнання батьківства не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника або надіслана поштою, за умови її нотаріального засвідчення. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені.

Згідно ст. 128 СК України, 1. За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. 2. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. 3. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. 4. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Згідно ст. 129 СК України, 1. Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. 2. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Згідно ст. 133 СК України, 1. Якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

Згідно ст. 138 СК України, 1. Жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. 2. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. 3. До вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини.

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

З урахуванням вищевикладеного та положень ст. 109 ЦПК України, ст. 138 СК України, заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2023 у справі № 754/1908/23 (суддя: Буша Н.Д.), надісланої відповідачем 2 до суду електронною поштою заяви з проханням про розгляд справи за його відсутності та в якій відповідач 2 вказує, що уточнені позовні вимоги від 19.05.2023 він визнає у повному обсязі, визнає себе батьком дитини і не заперечує проти задоволення позову суд вважає позовні вимоги в частині виключення з актового запису № 228 від 31.07.2020 про народження дитини відомостей про батьківство відповідача 1 обґрунтованими.

Що ж стосується позовних вимог про визнання відповідача 2 батьком дитини: ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), то з урахуванням положень ст. 126 СК України, 128 СК України, 129 СК України, ст. 133 СК України у суду відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині за позовом ОСОБА_1 (позивач), як матері дитини, оскільки на час вирішення даного спору судом суду не надано доказів, що запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (ч. 4 ст. 128 СК України).

Крім того на час вирішення спору суду не надано доказів про втрату ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_3 (відповідач 2) можливості вирішити питання щодо батьківства ОСОБА_3 (відповідач 2) у визначеному чинним законодавством порядку.

За таких обставин позов задовольняється частково.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати адвокат позивача просив покласти на позивача (клопотання адвоката позивача від 04.10.2023).

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов частково.

Виключити запис про ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), як батька ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з актового запису № 228 вчиненого 31.07.2020 Любенським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 (згідно позову: ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: