МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2023 р. Справа №945/831/21

Макарівський районний суд Київської області у складі

головуючого судді Косенко А.В.,

із секретарем судового засідання Захарченко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження у залі суду у смт Макарів Київської області справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою,

в с т а н о в и в:

24.05.2021 року ОСОБА_1 , (далі - позивач), в особі свого представника, адвоката Кацалап Андрія Анатолійовича, звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_2 , (далі - відповідач), про стягнення боргу з урахуванням 5-ти відсотків в місяць за користування коштами, в якому вказав, що позивач передав ОСОБА_2 в борг грошові кошти у розмірі 13000 (тринадцять тисяч) доларів США, строком до 09.07.2018 року, що підтверджується розпискою від 09.02.2018 року. Однак відповідач зобов`язання не виконав, позику не повернув, відсотки за користування даними коштами не сплатив, та станом на день звернення до суду сума боргу відповідача складає 36400 доларів США, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, та яка складається з: суми основного боргу - 13000 доларів США; 5% в місяць за користування коштами (обраховані за три роки, що передують зверненню до суду) 23400 доларів США. Також позивач просив стягнути з відповідача на свою користь судові витрати зі сплати судового збору у сумі 10156,12 грн.

Вказана справа №945/831/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою, надійшла до Макарівського районного суду Київської області 24.01.2022 року разом з ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07.12.2021 року про передачу цивільної справи для розгляду за підсудністю (а.с.39-43) та згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2022 року передана на розгляд судді Макарівського районного суду Київської області Косенко А.В. (а.с.44).

Ухвалою судді Косенко А.В. від 24.01.2022 року позов ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 28.02.2023 року, яке неодноразово відкладалось. Вказаною ухвалою також встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України.

Копію ухвали суду від 24.01.2022 року та позовну заяву з додатками відповідач отримав 24.02.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №397 (а.с.50). Відповідно у встановлений судом строк відповідач на адресу суду будь-яких клопотань та відзиву на позовну заяву не подав, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Ухвалою суду від 23.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.07.2023 року.

У судове засідання 19.07.2023 року позивач не прибув, його представник адвокат Кацалап А.А. подав письмову заяву (а.с.72), в якій просив розглядати справу за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що не перешкоджає розглядові справи.

Так, судові повістки, які були надіслані відповідачу за адресою місця його проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку (а.с.29, 33), відповідач не отримав, поштові відправлення №228 (а.с.56-57) та №000 (а.с.59-60) повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», а тому згідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України особа вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи у день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку.

Крім того, судова повістка, яка була надіслана відповідачу за адресою, вказаною у позовній заяві (а.с.3), відповідач також не отримав, поштове відправлення №042 (а.с.70) повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою»,

Крім того, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач про розгляд справи був повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с.66), повідомлення розміщене на сайті 29.06.2023 року, а тому з цієї дати особа вважається повідомленою про час і місце розгляду справи.

У встановлений судом строк відповідач на адресу суду будь-яких клопотань та відзиву на позовну заяву не надав, у зв`язку із чим суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріалами справи, судом встановлено наступне.

09.02.2018 року відповідач ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Макарівським РВ УМВС України 11.06.2020 року) взяв у борг у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 13000 (тринадцять тисяч) доларів США, про що написав йому боргову розписку. Згідно цієї розписки відповідач зобов`язався повернути зазначені кошти до 09.07.2018 року, а також зобов`язувався сплатити відсотки із розрахунку 5% в місяць (а.с.17).

Вирішуючи вимоги за даним позовом, суд керується наступним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, ? незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій зокрема у постанові від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, та у постанові від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц, а висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527?545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У частині 1 ст. 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із ч. 2 ст. 527 ЦК України виконання зобов`язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням зокрема трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із розписки, підписаної ОСОБА_2 вбачається, що він взяв на себе зобов`язання повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 13000 доларів США до 09.07.2018 року, а також зобов`язувався сплатити відсотки із розрахунку 5% в місяць (а.с.17).

Таким чином, зобов`язання з повернення коштів позивачу та сплати відсотків ОСОБА_1 , ОСОБА_3 підтвердив своїм підписом. Крім того в розписці відповідач власноруч зазначив про те, що грошові кошти отримав у вказаній сумі.

Так, судом встановлено, що позивач умови договору виконав, передав відповідачу кошти у розмірі 13000 доларів США. В свою чергу відповідач порушив умови договору, в обумовлений договором строк позику не повернув. Вказані обставини підтверджуються розпискою від 09.02.2018 року, яка за своєю суттю є документом про отримання в борг грошових коштів, який видається боржником кредитору за договором позики.

Доказів повернення позики відповідачем суду не надано.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 13000 доларів США, суми позики, відповідно позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо стягнення боргу в іноземній валюті, суд виходив з наступного.

Так, Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу №373/2054/16-ц, відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі №6-79цс14 щодо стягнення валютного боргу в гривневому еквіваленті дійшла таких висновків «із аналізу діючих правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України».

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц, від 16.01.2019 року у справах №373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та № 373/2054/16-ц.

Також відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути проценти від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлений у розписці/договорі в розмірі 5% в місяць.

Так, згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку розміру 5% в місяць у розмірі 23400 доларів США він виконаний за три роки, які передували подачі вказаного позову до суду. Вказаний розрахунок відповідачем не заперечувався та не спростований.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе за борговою розпискою зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за розпискою про отримання в борг грошових коштів у заявленому розмірі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивач підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 10156,12 грн. (а.с.2, 42).

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України суд,

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13000 доларів США - боргу; 23400 доларів США - 5% в місяць, а всього 36400 (тридцять шість тисяч чотириста) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10156,12 грн. судових витрат зі сплати судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося - з дати складання повного його тексту, через Макарівський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Текст рішення складено та підписано 19.07.2023 року.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя А.В. Косенко