ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року

м. Черкаси

справа № 703/4008/22 провадження № 22-ц/821/1613/23 категорія 305010900

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

представник відповідача адвокат Левченко Марина Дмитрівна

третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка»

третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Левченко Марини Дмитрівни на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

13 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про відшкодування суми франшизи, 3 % річних, інфляційний втрат, пені та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 19 грудня 2021 року у м. Сміла близько 08 год. 20 хв. ОСОБА_2 керувала транспортним засобом ВАЗ 21213 д.н.з. НОМЕР_1 по вул. С. Лазо при виїзді на нерегульоване перехрестя з вулицею Трипільська не надала переваги в русі автомобілю Шевроле Вольт д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, та скоїла з ним зіткнення, чим порушила вимоги п. 16.11 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

В зв`язку з ДТП, ПАТ «Страхова компанія «Уніка» виплатила ОСОБА_1 страхову виплату в сумі 240 910 грн. 04 коп. однак, згідно звіту експерта вартість автомобіля становить 569 680 грн. 04 коп., вартість матеріального збитку з урахуванням ПДВ становить 510 331 грн. 33 коп., отже автомобіль є конструктивно знищеним.

Ринкова вартість придатних залишків транспортного засобу склала 268 770 грн.

Вартість безумовної франшизи, яка не сплачується страховиком складає 60 000 грн.

Відповідно вказана сума має бути відкодована відповідачкою.

Окрім того, позивач просила стягнути пеню, інфляційні втрати, 3 % річних, моральну шкоду в сумі 20 000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськраойнного суду Черкаської області від 01 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 60 000 грн., 3 % річних у розмірі 650 грн. 96 коп., втрати від інфляції в сумі 2 862 грн. 93 коп., 5 000 грн. моральної шкоди та 5 000 грн. витрат на правову допомогу, а всього 73 513 грн. 89 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що під час розгляду справи було встановлено, що позивач дотрималась вказаного порядку повідомлення про ДТП страховика та відповідно його представником було визначено розмір збитків, що підтверджується навяним в матеріалах справи звітом № 16623 від 25 грудня 2021 року.

При цьому, відповідачка не спростувала заявлений позивачкою розмір майнової шкоди та не довела, що шкода їй була завдана в іншому розмірі, що було її процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПк України. Іншого висновку про вартість завданої автомобілю позивачки шкоди внаслідок ДТП відповідачкою до суду не надано. Клопотання про призначення експертизи по справі, відповідачкою в ході розгляду справи, також заявлено не було.

Враховуючи зазначені положення законодавства, суд визнав обґрунтованими вимоги позивача, у зв`язку з чим позов в частині стягнення суми франшизи задольнив.

Що стосується стягнення штрафних санкцій у вигляді 3 % річних, інфляційних втрат та пені, суд зазначив наступне.

Оскільки у позивачки та відповідачки відсутні договірні відносини та законодавчо не визначений розмір пені, яку мала б спалатити відповідачка на користь позивачки, відповідно у суду відсутні підстави для її стягнення.

Суд не погодився із сумою, яку позивач просила стягнути з відповідача в рахунок інфляційних втрат в розмірі 3 174 грн. 75 коп. та привів свій розрахунок, який було задоволено.

Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд виходив з характеру душевних страждань позивачки, враховуючи при цьому вимоги розумності і справедливості, та визнав за можливе визначити розмір морального відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідачки в розмірі 5 000 грн.

Також керуючись критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та про необхідність покладення на відповідачаку судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачкою, в розмірі 5 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 оскаржила його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 серпня 2023 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою в задоволеннні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скрага мотивована тим, що суд першої інстанції під час постановлення рішення суду мотивував свої висновки тим, що позивач дотрималась вказаного порядку повідомлення про ДТП страховика та відповідно його представником було визначено розмір збитків, що підтверджуються наявними в матеріалах справи звітом № 16623 від 25 грудня 2021 року. При цьому, суд вказав, що відповідачем не спростовано розмір збитків майнової шкоди та не доведено, що шкода заподіяна в іншому розмірі.

При цьому, судом не враховано, що оцінка майна проводиться на підставі договору між суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.

Позивачем на підтвердження своїх вимог про відшкодування вартості завданих збитків до суду подано звіт № 16623 від 25 грудня 2021 року.

У звіті зазначено дату оцінки 19 грудня 2021 року та дату складання звіту 25 грудня 2021 року. Дата огляду 21 грудня 2021 року.

Відповідач надав акт огляду автомобіля, що датований 28 грудня 2021 року, який є складовою звіту № 16623 від 25 грудня 2021 року. Зі зміту останнього вбачається, що відомості, зазначені у ньому не відповідають дійсності. Огляд автомобіля, який мав би передувати оцінці вартості матеріального збитку проведений поза межами дослідження та після його фактичного завершення, а до звіту внесені неправдиві відомості.

Відповідач вважає, що суд не зясував належним чином фактичних обставин справи та заявлених вимог, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, тому ухвалив неправомірне рішення про часткове задоволення позову, яке підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скрагу, що надійшов від ОСОБА_1 зазначено, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Єдиним довом відповідача, на якому ґрунтується апеляційна скарга, є описка в даті огляду транспортного засобу на предмет пошкоджень. Про те, що це є саме опискою свідчить абзац сторінки 3 звіту № 16623 від 25 грудня 2021 року, в якому зазначено, що «виходячи з інформації, що закодована в номері кузова, а також переліку комплектації, наведеного в акті огляду транспортного засобу від 21 грудня 2021 року, даний КИЗ ідентифіковано, як транспортний засіб моделі CHEVROLET VOLT».

Крім того, жодного іншого висновку про вартість завданої позивачці шкоди до суду першої інстанції не надавалось, як не заявлялось і жодних клопотань про призначення експертизи чи виклику експерта для опитування, про що зазначено в рішенні суду.

Також, відповідачем після вчинення ДТП, як винною особою у даному ДТП, не вчинялося жодних дій на позасудове врегулювання питання з позивачем щодо завданих збитків, в тому числі після отримання претензії.

Тому, враховуючи вищевикладені доводи, ОСОБА_1 вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для йог зміни чи скасування немає.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 грудня 2021 року у м. Сміла близько 08 год. 20 хв. ОСОБА_2 керувала транспортним засобом ВАЗ 21213 д.н.з. НОМЕР_1 по вул. С.Лазо при виїзді на нерегульоване перехрестя з вулицею Трипільська не надала переваги в русі автомобілю Шевроле Вольт д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, та скоїла з ним зіткнення, чим порушила вимоги п. 16.11 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2022 року відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 24 травня 2022 року постанову Смілянського міськрайонного суду від 23 лютого 2022 року залишено без змін.

Таким чином постанова Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2022 року набрала законної сили 24 травня 2022 року.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , позивачка ОСОБА_1 є власницею автомобіля Шевроле Вольт д.н.з. НОМЕР_2 , який зазнав пошкоджень у результаті ДТП.

Транспортний засіб Шевроле Вольт д.н.з. НОМЕР_2 , яким керувала позивачка, був забезпечений в ПрАТ СК «Уніка» відповідно до сертифікату добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» від 02 липня 2021 року.

Із вказаного сертифікату вбачається, що між позивачкою та ПрАТ СК «Уніка» було погоджено розмір страхового відшкодування та розмір франшизи, яка у випадку повного конструктивного або фізичного знищення транспортного засобу складає 10 %.

Відповідно до страхового акта № 00483221 виплати страхового відшкодування страхувальнику ОСОБА_1 склали 240 910 грн. 04 коп., які позивач отримала від страхової компанії.

Із страхового акту вбачається, що страховиком було розраховано суму збитків завданих позивачці таким чином: 569 680,04 грн. (ринкова вартість тз) 268 770 (вартість залишків пошкодженого тз) 60 000 (франшиза) = 240 910 грн. 04 коп.

На підтвердження розміру збитків, завданої автомобілю, позивач надала суду страховий акт № 00484221 та звіт про оцінку вартості (розміру) збитків заподіяних пошкоджень транспортного засобу № 16623 від 25 грудня 2021 року.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_1 обґрунтовувала свій позов тим, що сума франшизи страховою компанією їй не відшкодовується згідно умов договору страхування, відповідно просила суд стягнути з відповідачки вказану суму в розмірі 60 000 грн. Крім цього, просила стягнути з відповідача штрафні санкції у вигляді 3 % річних в сумі 650 грн. 96 коп., інфляційні втрати в розмірі 3 174 грн. 75 коп. та пеню 10 849 грн. 32 коп.

Згідно із частинами першою-третьою статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушенного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно з пунктом 1.12 статті 1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Згідно з положеннями статті 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Згідно із пунктом 12.1 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до пункту 36.6 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), колегія Верховного суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування, та зазначила, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове стахування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно п. 34.2. ст. 34 ЗУ Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

З наданих сторонами доказів та матеріалів справи вбачається, що позивачка дійсно дотрималася порядку повідомлення про ДТП страховика та відповідно його представником було визначено розмір збитків, що підтверджується навяним в матеріалах справи звітом № 16623 від 25 грудня 2021 року.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що у звіті зазначено дату оцінки 19 грудня 2021 року та дату складання звіту 25 грудня 2021 року. Дата огляду 21 грудня 2021 року.

Відповідач зазначив, що огляд автомобіля, який мав би передувати оцінці вартості матеріального збитку проведений поза межами дослідження та після його фактичного завершення, а до звіту внесені неправдиві відомості.

Однак, суд апеляційної інстанції ставить критично до таких доводів, оскільки з матеріалів справи, а саме самого звіту вбачається, що дата огляду здійснена 19 грудня 2021 року та оцінка була проведена 21 грудня 2021 року, а саме звіт складено 25 грудня 2021 року у повній відповідності до процедури його проведення.

Про те, що в даті оцінки є описка свідчить абзац сторінки 3 звіту № 16623 від 25 грудня 2021 року, в якому зазначено, що «виходячи з інформації, що закодована в номері кузова, а також переліку комплектації, наведеного в акті огляду транспортного засобу від 21 грудня 2021 року, даний КИЗ ідентифіковано, як транспортний засіб моделі CHEVROLET VOLT».

Крім того, сторони не надавали суду іншого висновку про вартість завданої позивачці шкоди та не заявляли жодних клопотань про призначення експертизи чи виклику експерта для опитування, про що правильно зазначено в рішенні суду першої інстанції.

Тому, враховуючи вищевикладене, районний суд дійшов правильного висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення суми франшизи.

Що стосується висновку суду в частині стягнення штрафних санкцій у вигляді 3 % річних, інфляційних втрат та пені, то висновок суду першої інстанції в цій чатсиін є також правильним.

Відповідно до ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Суд дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку у сторін відсутні договірні відносини та законодавчо не визначений розмір пені, яку мала б спалатити відповідачка на користь позивачки, відповідно у суду відсутні підстави для її стягнення.

Що стосується стягнення з відповідачки на користь позивачки 3 % річних та інфляційних втрат суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновків про правильне застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством; а стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

Враховуючи вищевикладене, висновок районного суду про зобов`язання з виплати позивачу страхового відшкодування для відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, є грошовим зобов`язанням і його невиконання тягне за собою наслідки, передбачені статтею 625 ЦК України є правильним.

Районний суд не погодився із сумою, яку позивачка просить стягнути з відповідачки в рахунок інфляційних втрат в розмірі та привів свій розрахунок, який був стягнутий судом, перевірений апеляційним судом та визнаний правильним і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Крім того, є правильним висновок про задоволення позовних вимог в чатсині стягнення 3 % річних, розрахунок, наданий позивачем є правильним і суд правомірно задовольнив такі вимоги у заявленому позивачем розмірі.

Що стосується рішення суду в частині чаткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною четвертою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду україни від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Відповідно до п. 7 Постанови Пл. ВС України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31 березня 1995 року, заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно із п. 5 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду, згідно із загальними підставами цивільно - правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та винуватість останнього у її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи у якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також - інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд правильно оцінив в сукупності всі обставини справи та виходив з характеру душевних страждань позивачки, враховуючи при цьому вимоги розумності і справедливості.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат (судового збору та витрат на правничу допомогу) також є правильним, ухваленим з дотриманням вимог статей 137, 141 ЦПК України, доводів обох сторін і підстав для його зміни чи скасування в цій чатсині колегія суддів також не вбачає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував всі обставини справи надав їм відповідну оцінку та дійшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Левченко Марини Дмитрівни залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 01 листопада 2023 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко