Дата документу 07.11.2023 Справа № 334/6542/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6542/22
Провадження №22-ц/807/2042/23
Головуючий в 1-й інстанції Турбіна Т.Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарСмокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2023 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 31 серпня 2023) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батькові ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належали на праві приватної власності 67/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини до Другої Запорізької державної нотаріальної контори звернулись позивачка (на той час прізвище: ОСОБА_5 ), дружина спадкодавця ОСОБА_6 і мати спадкодавця ОСОБА_7 . Дружина спадкодавця ОСОБА_6 після смерті чоловіка ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на 67/200 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як дружина спадкодавця. Тому до складу спадщини спадкодавця ОСОБА_4 увійшло тільки 67/200 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 67/600 частин вказаного житлового будинку, набувши таким чином у власність 67/150 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_6 склала заповіт, за яким заповіла належну їй частку житлового будинку ОСОБА_8 . З дня відкриття спадщини, тобто з 10.10.1992, позивачі належить спадкове право на 67/600 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , однак вона не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом внаслідок скрутного фінансового стану. Позивачка з 03.08.2002 зареєстрована в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 та постійно мешкала в ньому зі своєю сім`єю. Цей житловий будинок є до тепер зареєстрованим постійним місцем проживання позивачки та зареєстрованим постійним місцем проживання її дітей: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , і внуків: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після її смерті ОСОБА_8 оформила спадкові права в судовому порядку на належну частку житлового будинку. Ленінський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 19.02.2014 у цивільній справі №334/9142/13-ц, з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2017 про виправлення арифметичної помилки, за ОСОБА_8 було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 на 67/150 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Однак ОСОБА_8 не зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно належне їй право власності на 67/150 частин житлового будинку, а діючи шляхом обману, особисто 22.12.2017 продала ОСОБА_1 67/100 частин житлового будинку. До цього часу вказаний договір купівлі-продажу чинний. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30,03.2021 у цивільній справі №334/2133/18 ОСОБА_1 відмовлено у позові до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою Запорізького апеляційного суду від 05.07.2022 у цивільній справі №334/2133/18 визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право приватної власності на 67/600 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином було підтверджено в судовому порядку, що позивачка і її діти мають законне право на володіння та користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , а позивачка також має право на розпорядження 67/600 частинами житлового будинку. Після купівлі 22.12.2017 частки житлового будинку ОСОБА_1 , скориставшись тимчасовою відсутністю позивачки та її дітей в житловому будинку, незаконно зайняв весь житловий будинок і фактично незаконно виселив позивачку та тривалий час (протягом майже 5 років) перешкоджає їм жити в житловому будинку і навіть не пускає до житлового будинку. Він також вивіз з житлового будинку наші особисті речі, меблі, побутову техніку, змінив замки на вхідних дверях. Позивачка, як власник 67/600 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку захисту належного їй права власності, заявила вимоги про усунення перешкод у реалізації права власності (права користування та розпоряджання) належної їй частки житлового будинку. З урахуванням заяви в порядку ст.. 49 ЦПК України від 29.03.2023, позивачка просила суд усунути перешкоди, які створює їй відповідач, шляхом вселення до 67/100 частин житлового будинку, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності. Одночасно позивачка заявила вимогу про стягнення моральної шкоди, в обґрунтування чого вказує, що зазначені вище дії ОСОБА_1 призвели до порушення прав позивачки та прав її родини на володіння та користування 67/600 частинами житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що відбувається з грудня 2017 року й дотепер. Із урахуванням характеру порушення, його тривалості, обсягу заподіяної шкоди, відсутності у позивачки та членів її родини іншого постійного місця для проживання, розмір заподіяної моральної шкоди становить 90000,00 грн.

РішеннямЛенінського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2023 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні 67/600 частками житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення до частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, та яка складає 67/100 частин від будинку в цілому.

У задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві грн. 40 коп.).

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що надання у користування тієї частини спільного майна в натурі, яке відповідає частці у праві спільної часткової власності позивачці є неможливим. На момент придбання своєї частини будинку, скаржнику не було відомо і не могло бути відомо про право власності позивачки, оскільки таке не було зареєстровано у реєстрі. Доказів намагання позивачки потрапити до житла до 24.09.2022 року не надано. Задоволення позову в частині вселення порушує право відповідача, як співвласника.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 33/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 , співвласниками іншої частини будинку є ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Так, відповідач ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу частки будинку від 22 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., зареєстрованого за № 1036, укладеного між громадянкою Республіки Білорусь ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), придбав у власність 67/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Як зазначено у договорі, відчужувані 67/100 часток житлового будинку належать продавцю на праві приватної власності на підставі рішення суду справа № 334/9142/13-ц, виданого Ленінським районним судом м.Запоріжжя 19.02.2013року, державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

В свою чергу, ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 , звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 про визнання права власності на частку житлового будинку в порядку спадкування за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2021 у цій справі в задоволенні первісного і зустрічного позову було відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 05.07.2022 рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано частково недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу 67/600 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22.12.2017 між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право особистої приватної власності на 67/600 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині (щодо відмови у позові ОСОБА_1 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим будинком) рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2021 залишено без змін. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що зважаючи на те, що ОСОБА_2 у спірному будинку належить 67/600 часток, остання вправі використовувати свою власність для свого проживання і проживання членів своєї сім`ї, відтак суд першої інстанції обґрунтовано залишив без задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим будинком.

Окрім обставин, встановлених вищенаведеними судовими рішеннями, судом встановлено, що згідно відомостей Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради позивачка ОСОБА_2 зареєстрована в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з 03.08.2002 по теперішній час. ОСОБА_2 у будинку не проживає.

Позивачка ОСОБА_2 у будинку не проживає з 2017 року, після набрання законної сили рішенням суду у справі № 334/2133/18 та реєстрації на його підставі права власності на 67/600 часток будинку, вона позбавлена можливості вселитися у будинок, оскільки відповідач чинить їй у цьому перешкоди, чим порушує її право власності.

Вказуючи на порушення права власника житлового приміщення, ОСОБА_2 у грудні 2022 року звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 та члени його сім`ї ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 зареєстровані у вказаному будинку з 03.01.2018 по теперішній час, та постійно мешкають у ньому.

Згідно пояснень ОСОБА_1 , він провів ремонт у придбаній частині будинку, яка за своє площею є незначною, що унеможливлює вселення позивачки у будинок. ОСОБА_2 не є членом його родини, а тому їх спільне проживання неможливе. Технічна можливість виділу 67/600 частин житлового будинку відсутня, частка позивачки є незначною, а тому він заперечує проти її проживання у будинку. Доводи позивачки, що вона разом зі своєю сім`єю проживала у самочинному житловому будинку літ.Б на території домоволодіння і не заперечує вселитися саме у цей будинок, відповідач відхиляє, оскільки наразі він вважає цю будівлю господарською спорудою і у виготовленому на його замовлення технічному паспорті вона позначена як сарай.

Враховуючи встановлені вище обставини, зміст заперечень відповідача проти позову, суд першої інстанції вважав доведеним, що відповідач чинить перешкоди співвласниці будинку ОСОБА_2 у користуванні спірним житловим приміщенням та вселенні. Оскільки у даному випадку спірні правовідносини не стосуються поділу належної сторонам частини будинку, встановлення порядку спільного користування нею, тому порушені права позивачки підлягають захисту у спосіб, що обраний нею, вимоги позову про усунення перешкод шляхом вселення позивачки у спірне житлове приміщення підлягають задоволенню. У задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовлено.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи часткове оскарження рішення суду, колегія суддів апеляційного суду переглядає справу лише в частині вирішення вимог щодо усунення перешкод у користуванні часткою у житловому будинку і вселенні.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач створює позивачу перешкоди у користуванні житлом, обмежуючи її право на здійснення права власності на належну частину будинку та проживання в ній.

Таким чином, з огляду на норми законодавства та на встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновки районного суду про задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю та вселенні.

Що стосується доводів апеляційної скарги, то слід зазначити, що скаржник, відповідач у справі, не заперечує, що відповідачка є співвласником спірного будинку, між тим вказує, що частка будинку, яка знаходиться у власності позивачки є незначною, а спільне користування будинком є неможливим. Між тим, слід зазначити, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а у разі відсутності згоди вказаний порядок визначається судом з урахуванням часток співвласників, а таких вимог сторонами у справі не заявлено. Позивачем визначено спосіб захисту свого порушеного права, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю та вселенні, на підтвердження вимог позову надано належні та достатні докази, підстави для відмови у захисті порушеного права відсутні.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 8 листопада 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О. З. Поляков