Справа № 204/2868/18
Провадження № 6/204/294/23 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2023 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю заявниці ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулася ОСОБА_1 із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування заяви вказано, що 24.07.2018 року ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2018 року було визнано до виконання на території України рішення суду Російської федерації, а саме Ленінського районного суду м. Єкатеринбургу Свердловської області від 19.03.2018 року у цивільній справі № 22177/2018, згідно якого стягнуто на користь ОСОБА_3 12107,00 грн. та видано виконавчій лист від 04.12.2018 року. Натомість, згідно свідоцтва про зміну імені від 12.01.2018 року ОСОБА_2 набув нове прізвище « ОСОБА_4 », тобто з цього моменту ухвала іноземного суду від 19.03.2018 року мала прийматись в інтересах ОСОБА_5 а ні ОСОБА_2 , тим більш клопотання про визнання рішення іноземного суду мала бути подана також ОСОБА_5 . Проте, клопотання від 26.04.2018 року подана ОСОБА_2 безпідставно, особою яка вже не існувала і видавати виконавчій лист на користь ОСОБА_4 було безпідставно та помилково. Тим більш, 24 лютого 2022 року о 05:00 Росія здійснила відкритий воєнний напад на Україну, за підтримки авіації, із застосуванням важкого озброєння та броньованої техніки, задіянням більше ніж 150000 військових. З початку агресії Росія почала наносити ракетно- бомбові удари, в т.ч. з території білорусі, по важливим об`єктам військової інфраструктури України, а в подальшому й по об`єктам критичної інфраструктури, житловим будинкам, лікарням. На даний час військова агресія Росії триває. Проте, 1 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-ІХ «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 23 грудня 2022 року даний Закон набрав чинності. Даним Законом передбачається зупинення дії зазначеної Конвенції та Протоколу до неї, а також вихід з Конвенції і Протоколу до неї. За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції у відносинах з російською федерацією та республікою Білорусь зупинено з 27.12.2022 року. Тому, з дати зупинення дії Мінської конвенції не здійснюється співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами російської федерації і республіки Білорусь з питань надання правової (судової) допомоги та екстрадиції у цивільних і кримінальних справах на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї. Отже, визнання та надання дозволу на виконання судового рішення про стягнення коштів на користь російської федерації чи на користь особи, яка будь-яким чином пов`язана із державою агресором, заборонено до прийняття законів, якими буде врегульоване питання відносин за участі осіб, пов`язаних із державною агресором. Надання дозволу на виконання рішення (ухвали) суду російської федерації, з огляду на теперішню ситуацію, виглядало б дивним та суперечило б не тільки законодавству, але й здоровому глузду, оскільки Росія ставить під сумнів існування держави Україна та прагне її знищити. Враховуючи, що стягувач є має подвійне громадянство, що суперечить Конституції України, а ще є пов`язаною особою з державою агресором, то здійснення виконання рішення суду РФ на користь громадянина РФ протирічить національним інтересам держави.

Представником заінтересованої особи подано до суду заперечення, відповідно до яких вказано наступне. Заява сама по собі не містить прохальної частини, що не узгоджуються з нормами ЦПК України. Заявником також не дотримано вимог п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України - позовна заява повинна містити обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Разом з тим, заявником не залучені всі особи, на права та обов`язки яких впливають правовідносини - орган (особа/державний/приватний виконавець) виконавчої служби, на виконанні якого перебуває виконавчий лист щодо якого заявником ставиться питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню (хоч і лише на початку своєї заяви), на права та обов`язки якого впливають правовідносини, та участь якого є обов`язковою. В порушення вимог ч. 5 ст. 177 ЦПК України та вимог ч. 2 та ч. 4 ст. 95 ЦПК України, яка з нею кореспондується, до заяви додано копії доказів, які не засвідчені в порядку, встановленому чинним законодавством. По-друге, на обґрунтування своєї заяви, заявник зазначає, що стягувач нібито має подвійне громадянство та нібито пов`язаний з державою агресором, а тому здійснення виконання рішення суду РФ на користь «громадянина рф» протирічить інтересам держави. На підтвердження своїх доводів заявник надала копії нібито паспорта рф стягувача, які не є засвідченими належним чином і не зрозуміло звідкіля заявник їх взяла. Зі сторони стягувана з приводу доводів боржника слід зазначити. Стягувач - ОСОБА_5 , є громадянином України. Подвійного громадянства не має. Єдиний чинний документ, який посвідчує особу стягувана: паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , орган, що видав -1215, дата видачі 17.09.2020 року. Адреса реєстрації стягувача: АДРЕСА_1 . Так, стягувач народився в рф, а саме в м. Оренбург, але чи можна вважати факт народження стягувача в рф, його дитинство з тим, що він пов`язаний з державною агресором. Жодних належних та допустимих доказів на обгартування своїх лише припущень остання до суду не надала. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2018 року по справі № 204/2868/18 було визнано до виконання на території України рішення рф (спір між громадянами України). Постановою від 28.11.2018 року Дніпровського апеляційного суду ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2018 року по справі № 204/2868/18 було залишено без змін. Постановою Верховного суду від 13.02.2019 року ухвалу суду першої інстанції та постанову суду другої інстанції було залишено без змін. Таким чином, ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2018 року по справі № 204/2868/18 є судовим рішенням України, яке було ухвалене 5 років назад, та яке підлягає виконанню. Сторонами по даній справі є громадяни України. Положення статті 129-1 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.

Заявниця ОСОБА_1 в судовому засіданні просила задовольнити подану нею заяву та визнати виконавчий лист у цій справі таким, що не підлягає виконанню.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомленні належним чином.

Вислухавши заявницю, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що дана заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

В судовому засіданні було встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2018 року у справі №204/2868/18 клопотання ОСОБА_6 задоволено. Визнано та дозволено примусово виконати на території України ухвалу Ленінського районного суду м. Єкатеринбург (Російська Федерація) від 19 березня 2018 року у справі №2-2177/2018 (26) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та акту прийому передачі грошових коштів. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судові витрати у справі № 2-2177/2018 (26) у розмірі 12 701 грн на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Єкатеринбург (Російська Федерація) від 19 березня 2018 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2018 року у справі №204/2868/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Тобто ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2018 року у справі №204/2868/18 набрала законної сили - 13 лютого 2019 року, є обов`язковою до виконання, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади.

Відповідно же до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Крім того, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Аналогічні положення мають ч. ч. 4, 8 ст. 10 ЦПК України, згідно яких суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, необхідно розглядати як невід`ємну частину «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Савіцький проти України, Кайсина та інші проти України заява № 46144/99, Іммобільяре Саффі проти Італії заява № 22774/93, Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін.

Статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчі листи в електронній формі викладаються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, оприлюднюються в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), та підписуються електронним підписом судді (у разі колегіального розгляду - електронними підписами всіх суддів, які входять до складу колегії).

Відповідно до положень статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. При цьому метою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є унеможливлення подальшого проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом та закінчення виконавчого провадження (пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2021 року у справі №824/67/20.

У постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 вказано, що законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у частині другій статті 432 ЦПК України. При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Отже, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Суд не приймає до увагу посилання заявниці, що ухвала іноземного суду від 19.03.2018 року мала прийматися в інтересах ОСОБА_5 , ані ОСОБА_2 , та клопотання про визнання рішення іноземного суду мала бути подана також ОСОБА_5 , оскільки ухвала набрала законної сили, та залишена в силі Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року та Постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2018 року.

Також, суд зазначає, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року є громадянином України з 28.04.1991 року, що підтверджується довідкою ГУ ДМС у Дніпропетровській області (том 2, а.с. 36).

Крім того, згідно відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями громадянином російської федерації ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 05.10.2018 року по 05.10.2023 року в базі даних не виявлено, що підтверджується довідкою Державної прикордонної служби України (том 2, а.с. 40).

За таких обставин, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволення заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129-1 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 10, 18, 76, 77, 81, 182-183, 223, 247, 258-261, 352-355, п. 17.4 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її оголошення суддею в порядку ч. 1 ст. 261 ЦПК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день складення її повного тексту, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.В. Самсонова