Справа № 334/3119/23
Провадження № 2/331/1437/2023
24 жовтня 2023 року м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого - судді Антоненеко М.В.
за участю секретаря Байрамової Д.А.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення про стягнення неустойки та 3 відсотків річних за несвоєчасне виконання зобов`язання, -
ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення про стягнення неустойки та 3 відсотків річних за несвоєчасне виконання зобов`язання.
В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.10.2014 р. по справі № 333/4464/14-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 615 009,09 грн., з яких: 583 000,00 грн. - сума боргу та 32 009,09 грн. - 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання за розпискою та судові витрати.
Рішення набрало законної сили 11.12.2014 року і з цього часу відповідач добровільно його не виконував, ухилявся від виконання.

22 березня 2023 року грошові кошти надійшли на рахунок позивача від Дніпровського ВДВС. Позивач вважає, що з вересня 2022 року по 22 березня 2023 року, момент фактичного виконання рішення суду по справі № 333/4464/14-ц має право на стягнення індексу інфляції та 3 відсотки річних, тому звернувся до суду з аналогічним позовом, але за інший період, бо рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 24 травня 2023 року по справі № 334/3119/23(провадження № 2/331/1437/2023) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за період з 07.10.2019 року по 07.10.2022 року в розмірі 268 204 (двісті шістдесят вісім тисяч двісті чотири) гривні 51 копійка, яка складається з: інфляційних втрат - 212 701,63 грн.; 3 % річних - 55 502,88 грн та судовий збір в розмірі 2682,05 гривень 00 коп.та суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення не набуло законної сили, бо відповідачем було подано апеляційну скаргу, за якого 11.09.2023 року відкрите апеляційне провадження, призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.Оскільки відповідач тривалий час не повертав грошові кошти, то індекс інфляції за період з 01.09.2022 року по 21.03.2023 року склав 41 517 грн 54 коп та 3% річних за період з 01.09.2022 року по 21.03.2023 року 5294 грн 48коп.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 46812 грн 02 коп, що складаються з індексу інфляції за період з 01.09.2022 року по 21.03.2023 року у розмірі 41 517 грн 54 коп, 3% річних за період з 01.09.2022 року по 21.03.2023 року у розмірі 5294 грн 48коп, а також судові витрати по справі: судовий збір у розмірі 1073 грн 60коп та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн 00 грн.

Ухвалою від 24.05.2023 року відкрито провадження у цивільній справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено судове засідання у приміщенні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя на 18 серпня 2023 року на 10-00 годин.

Представник позивача та прозивач у судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позов підтримують та просять задовольнити.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, відзив на позов не надав, в зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність , на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Третя особа по справі, належним чином повідомлена про судовий розгляд у судове засідання не зявилася, пояснення до суду не надала.

Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 27.04.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 50 000 доларів США, строк повернення грошових коштів до 01.08.2012 року.

Зазначені обставини встановлені рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.10.2014 р. по цивільній справі № 333/4464/14-ц і повторному доведенню на підставі п.4 ст. 82 ЦПК не підлягають.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.10.2014 року по справі № 333/4464/14-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 615 009,09 грн., з яких: 583 000,00 грн. - сума боргу та 32 009,09 грн. - 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання за розпискою та судові витрати стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 615 009, 09 грн., з яких: 583 000, 00 грн. - сума боргу та 32 009,09 грн. - 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання за розпискою та судові витрати у розмірі 3654,00 гр, рішення набрало законної сили 11.12.2014 року.

Відповідно до постанови заступника начальника Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гнідої Ю.В. про закінчення виконавчого провадження від 24.03.2023 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 333/4464/14-ц, виданого 18.03.2021 р. Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики у розмірі 615 009,09 грн. закінчено.

Відтак, повне виконання рішення мало місце 22.03.2023 року, датою надходження грошових коштів на рахунок позивача.

Предметом позову у даній справі є стягнення боргу на підставі ст. 625 ЦК України, а саме 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів, суми боргу за договором позики, стягнутих рішенням суду.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Враховуючи ту обставину, що позивач скористався своїм правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ, тому з моменту винесення рішення 15.10.2014 року валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахуваання індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року, у справі №340/385/17.

За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання (Правовий висновок у Постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020року у справі № 274/4675/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначено: «до правових наслідків порушенні грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».

Позивачем заявлені вимоги до відповідача через невиконання обов`язків, що виникли на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.10.2014 р., яким на останнього покладено обов`язок перед позивачем сплатити суму боргу за договором позики від 27.04.2012 року.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, який не оспорено відповідачем заборгованість відповідача за період з 01.09.2022 року по 21.03.2023 року у розмірі 46812 грн. 02 коп, що складається з індексу інфляції у розмірі 41 517 грн 54 коп та 3% річних у розмірі 5294 грн 48коп

Суд приймає до уваги розрахунки, надані позивачем та вважає їх обґрунтованими, а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах:від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Указана судова практика є незмінною.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання(пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22).

У вказаних постановах Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), а також у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги та представництво, квитанцію до прибуткового касового ордера, ордер, згідно яких витрати понесені позивачем на правничу допомогу складають 10 000,00 гривень.

Судом враховано, що матеріали справи не містять заперечення відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, тому, з урахуванням наведеного, суд вважає за можливе стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати, а саме суму сплаченого судового збору в розмірі 1073, 60 гривень та 10 000,00 гривень за надання правничої допомоги.

Керуючись ст. 526, 530, 610, 611, 625, 1050 ЦК України, ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення про стягнення неустойки та трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання зобов`язання - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_2 ) грошові кошти у розмірі 46812 грн 02 коп, що складаються з індексу інфляції у розмірі 41 517 грн. 54 коп. та 3% річних у розмірі 5294 грн. 48коп

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 11073 грн. 60 коп., що складаються з судового збору у розмірі 1073 грн. 60коп та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Суддя: М.В.Антоненко