Провадження №22-ц/812/1175/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №484/1902/22 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» на рішення, яке постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Панькова Дениса Анатолійовича у приміщенні цього суду 25 серпня 2023 року, повний текст якого складений 01 вересня 2023 року, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про розірвання договору емфітевзису, стягнення плати за користування земельними ділянками та їх повернення,

у с т а н о в и в :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі ТОВ «Агрофірма Корнацьких», Товариство) про розірвання договору емфітевзису, стягнення плати за користування земельними ділянками та їх повернення.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником земельних ділянок з кадастровими номерами :01:000:1008 площею 2,5345 га та :01:000:1009 площею 1,3266 га, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (нині Первомайська міська рада). 12 травня 2016 року сторони уклали договори про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), відповідно до яких позивачка надала відповідачу належні їй земельні ділянки, розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області загальною площею 3,8611 га з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва для сільськогосподарських потреб, строком на 50 років. Вказані договори підписані сторонами та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексні номери 60912203 та 60854271 відповідно. За умовами договорів у відповідача виник обов`язок щодо сплати грошових коштів за користування земельними ділянками шляхом видачі власнику готівкової грошової суми з каси Товариства або перерахуванням на банківський рахунок фіксованої грошової суми в розмірі 3% від нормативно правової оцінки земельної ділянки. Пунктом 2.3 договору передбачено, що за згодою сторін на умовах, визначених договором, розрахунок може бути проведено визначеною кількістю сільськогосподарської продукції. Форма розрахунку за договором (грошова або натуральна) щорічно окремо погоджується сторонами під час її видачі. Якщо сторони протягом року не погодили форму виплати за землю, вважається, що розрахунок по оплаті буде здійснюватися в грошовій формі на суму, визначену у підпункті 2.2., цього договору. Пунктом 2.4 договору передбачено, що оплата вноситься щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по відповідній виплаті. У разі невнесення плати за землю у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3% несплаченої суми за кожний день прострочення. В порушення вимог договорів відповідач систематично не виплачує кошти за користування земельними ділянками за 2020-2021 роки. Після звернення до відповідача про виплату плати за користування земельними ділянками відповідач лише в квітні 2021 року виплатив позивачу плату за користування землею за 2020 рік. За 2021 рік плата взагалі здійснена не була.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2023 року суд за клопотанням позивачки повернувся до стадії підготовчого засідання та прийняв заяву про зміну підстав позову.

Відповідно до цієї заяви (а.с. 70-71) позивачка зазначила, що відповідач не здійснив виплату за користування землею не лише за 2021, а і за 2022 роки, що є підставою для дострокового розірвання договору емфітевзису.

Посилаючись на вищевикладене, позивачка просила: 1) припинити право користування земельними ділянками з кадастровими номерами :01:000:1008 площею 2,5345 га та :01:000:1009 площею 1,3266 га, які перебувають у ТОВ «Агрофірма Корнацьких» відповідно до договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 12 травня 2016 року; 2) зобов`язати відповідача повернути земельні ділянки з кадастровими номерами :01:000:1008 площею 2,5345 га та :01:000:1009 площею 1,3266 га; 3) стягнути плату за користування земельними ділянками за 2021 року в сумі 3434 грн. 22 коп. та 0,3% пені за кожен день прострочення виплати з 27 грудня 2021 року по 27 червня 2022 рік в сумі 1875,08 грн., а також судові витрати.

У відзиві на позовну заяву ТОВ «Агрофірма Корнацьких» просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що моментом виникнення у емфітевта права користування земельною ділянкою є державна реєстрація такого права. Відповідно до п.3.2 оскаржуваних договорів користувач має право приступити до використання земельних ділянок тільки після реєстрації права користування земельною ділянкою у встановленому законом порядку. Право користування земельними ділянками у відповідача виникло після відповідної державної реєстрації свого права 12 жовтня 2021 року (індексний номер 60912203) та 08 жовтня 2021 року (індексний номер 60854271) відповідно. Тобто обов`язки за договорами у сторін виникли лише з 08 жовтня 2021 року та 12 жовтня 2021 року. Таким чином твердження позивача про виплату коштів за користування відповідачем земельними ділянками за 2020 рік у 2021 році, та про несплату коштів за 2021 рік є необґрунтованими та безпідставними.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 серпня 2023 року позовні вимоги задоволені.

Припинено право ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користування земельними ділянками з кадастровими номерами :01:000:1008, площею 2,5345 га та :01:000:1009, площею 1,3266 га, а всього - 3,8611 га, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (на даний час Первомайська міська рада) та перебувають у ТОВ «Агрофірма Корнацьких» відповідно до договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 12 травня 2016 року, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексні номери: 60912203 від 12 жовтня 2021 року та 60854271 від 08 жовтня 2021 року відповідно.

Зобов`язано ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути земельні ділянки з кадастровими номерами :01:000:1008, площею 2,5345 га та :01:000:1009, площею 1,3266 га, а всього - 3,8611 га, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (на даний час Первомайська міська рада) їх власнику ОСОБА_1 в належному агротехнічному стані відповідно до акту приймання-передачі земельних ділянок.

Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 плату за користування земельними ділянками в сумі 3434 грн. 22 коп. та пеню в сумі 1875 грн. 08 коп., а всього стягнуто з відповідача на користь позивача 5309 грн. 30 коп., а також 2977 грн. 20 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Агрофірма Корнацьких» вказує, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з огляду на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог про розірвання договору емфітевзису, стягнення плати за користування земельними ділянками та їх повернення скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні зазначених позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не виконується п. 2.4 договорів, відповідно до яких землекористувач зобов`язаний щорічно вносити плату за користування земельними ділянками до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок, оскільки відповідач розрахувався за користування земельними ділянками за 2021 рік до моменту державної реєстрації оскаржуваних договорів, а відтак за 2021 рік не була сплачена та підлягає стягненню з відповідача, є помилковим, оскільки не є істотним порушенням умов оскаржуваних договорів. Крім того представник ТОВ «Агрофірма Корнацьких» зазначає, що позивачем не доведено, що він значною мірою позбавляється того, на що розраховував при укладенні договорів. Також, відповідач вказує, що з його боку мало місце сплата за користування земельними ділянками до державної реєстрації договорів емфітевзису, проте, на його переконання, така сплата не завдала позивачу істотної шкоди чи реальних збитків. Однак, судом першої інстанції не було враховано вищезазначене, що вплинуло до ухвалення необґрунтованого рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки адвокат Сотська С.О. просить апеляційну скаргу залишити без змін. Відзив мотивований тим, що доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції. Так, договори емфітевзису укладені сторонами 12 травня 2016 року, після чого земельні ділянки перебувають у користуванні відповідача. Посилання на те, що у квітні 2021 року товариство провело розрахунок за договорами, які зареєстровані у жовтні 2021 року, є безпідставним, непідтверджені доказами, і таке не підтверджено договорами, а несплату за 2022 рік відповідач не спростовує.

До суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, взявши до уваги також заяву представника відповідача в апеляційній скарзі та заяву представника позивачки у відзиві на апеляційну скаргу про розгляд справи у відсутність учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду відповідає таким вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 12 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладено два договори про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису): на земельну ділянку розміром 2,5345 га кадастровий номер :01:000:1008 та земельну ділянку площею 1,3266 га кадастровий номер :01:000:1009, що належать позивачці на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 9 червня 2013 року індексний номер: 3742339 та 3742390 відповідно. Умови обох договорів є тотожними.

Договір б/н від 12 травня 2016 року щодо права користування земельною ділянкою площею 2,5345 га, кадастровий номер :01:000:1008, зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 жовтня 2021 року.

Договір б/н від 12 травня 2016 року щодо права користування земельною ділянкою площею 1,3266 га, кадастровий номер :01:000:1009, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 жовтня 2021 року.

Згідно пунктів 1 вказаних договорів власник надав у користування землекористувачу земельні ділянки, розташовані на території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області за межами населеного пункту, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, щодо яких власник передає землекористувачу права володіння та користування для сільськогосподарських потреб.

Згідно пунктів 3.1, 3.2 договорів земельні ділянки передаються власником землекористувачу у користування на строк 50 років. Користувач має право приступити до використання земельних ділянок тільки після реєстрації права користування земельними ділянками.

Відповідно до пункту 2.2 договорів, землекористувач зобов`язаний щорічно сплачувати власнику плату за користування земельною ділянкою площею 2,5345 га - 2521.87 грн. та земельною ділянкою площею 1,3266 га - 1672,79 грн.

У справі, рішення в якій переглядається, ОСОБА_1 просила припинити право користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких» земельними ділянками, власницею яких вона є, посилаючись на невиконання відповідачем умов договору емфітевзису щодо внесення щорічної плати за користування земельними ділянками у 2021 та 2022 роках.

Так, Пунктом 2.4 Договорів встановлено, що плата вноситься щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по відповідній платі.

Правовідносини, які виникають щодо користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб на підставі договору емфітевзису урегульовані як нормами ЦК України, так і ЗК України.

В силу частин 1 статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої-другої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Згідно зі статтею 410 ЦК України (у редакції закону, яка була чинною на день підписання договору) землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в повному обсязі, відповідно до договору. Землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом та ефективно використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, утримуватися від дій, які можуть призвести до погіршення екологічної ситуації.

Частиною 5 статті 102-1 ЗК України (у редакції закону, яка була чинною на день підписання договору) передбачено, що укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із частиною 9 статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) припиняються в разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) відчуження земельної ділянки приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 3-1) прийняття уповноваженим органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування рішення про використання земельної ділянки державної чи комунальної власності для суспільних потреб; 4) невикористання земельної ділянки для забудови в разі користування чужою земельною ділянкою для забудови протягом трьох років; 5) припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів емфітевзису та суперфіцію, укладених у рамках такого партнерства); 6) за згодою сторін договору емфітевзису, суперфіцію.

Статтею 141 ЗК України передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, крім перетворення державних підприємств у випадках, визначених статтею 120-1 цього Кодексу; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії; з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами); и) невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених статтею 120-1 цього Кодексу.

Також статтею 412 ЦК України визначено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду, зокрема, у випадку систематичної несплата плати

Підставою для припинення права відповідача на користування земельними ділянками у справі, рішення в якій переглядається, позивачка зазначила невиконання відповідачем умов договорів щодо внесення ним плати за користування земельними ділянками (пункт 4.1.1. договорів) за 2021 та 2022 роки, внаслідок чого позивачка позбулася того, на що розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до статті 16 ЦК України припинення правовідношення є способом захисту цивільних прав.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

У пункті 5.1 договорів емфітевзису сторони у справі передбачили, що ці договори припиняють дію у випадках: набуття користувачем земельної ділянки у власність в порядку, передбаченому законом; викупу власником емфітевтичного права; спливу строку, на який було укладено договір; за інших підстав, передбачених чинним законодавством.

Отже, невиконання зобов`язання у вигляді невнесення плати за користування земельною ділянкою за договором емфітевзису може бути підставою для припинення права користування за цим договором.

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір емфітевзису містить істотні умови договору про його предмет, ціну та строк дії.

Зокрема, окрім визначення розміру плати за користування земельними ділянками, який за обома договорами власником яких є позивачка, яка згідно умов пунктів 2.2 становить 4194 грн. 66 коп. (1672 грн. 79 коп. + 2521 грн. 87 коп.), сторони у договорах погодили, що ця плата вноситься до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по відповідній платі.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина 1 статті 182 ЦК України.

Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис)

Згідно п.9.1 спірних договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 12 травня 2016 року сторони узгодили, що договір набуває чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації.

З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що державна реєстрація зазначених договорів відбулась 12 жовтня 2021 року (індексний номер 60912203) та 08 жовтня 2021 року (індексний номер 60854271) відповідно.

За такого колегія суддів погодилась з висновком суд першої інстанції, що саме після відповідної державної реєстрації прав користування земельними ділянками відповідача на підставі договорів емфітевзису у товариства виникло право приступити до використання відповідних земельних ділянок, а отже і обов`язок вносити на користь позивачки плату за таке використання.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених ОСОБА_1 доходів та утриманих податків станом на 18 лютого 2022 року за період з 1 кварталу 2021 року по 4 квартал 2021 року відповідач ТОВ «Агрофірма Корнацьких» подав відомості про виплату ОСОБА_1 у квітні 2021 року 4864,59 грн., у червні - 1044 грн. 47 коп. (а.с. 18). Тобто ці суми були виплачені позивачці до державної реєстрації емфітевтичного права відповідача.

Тому апеляційний суд вважає правильним висновок, що плата за користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення позивачці відповідачем за 2021 рік не була сплачена, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 3434 грн. 22 коп. ( 2521 грн. 87 коп. + 1672 грн. 79 коп. 760 грн. 44 коп. податок).

Неустойкою (штрафом, пенею) відповідно до положень частин 1, 3 статті 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до п.2.7 договорів емфітевзису у разі невнесення плати за землю у строк, передбачений цим договором справляється пеня у розмірі 0,3% несплаченої суми за кожен день прострочення.

Установивши, що за виплатою за 2021 рік прострочення на день звернення до суду - з 27 грудня 2021 року по 27 червня 2022 року становить 182 дні, суд правильно визначився, що є підстави для стягнення з відповідача 1875 грн. 08 коп. пені.

Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 3434 грн. 22 коп. заборгованості по сплаті за користування земельними ділянками за 2021 рік та 1875 грн. 08 коп. пені за порушення зобов`язань.

Крім того згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених ОСОБА_1 доходів та утриманих податків з 1 кварталу 2002 року по 4 квартал 2022 року станом на 16 серпня 2023 року станом за період з 1 кварталу 2022 року по 4 квартал 2022 року відповідач ТОВ «Агрофірма Корнацьких» будь-яких грошових сум ОСОБА_1 не сплачувало (а.с. 112).

Вирішуючи питання чи є неналежне виконання умов договору щодо сплати плати за користування земельними ділянками у встановлені договором строки істотним порушенням умов договору, суд виходить з наступного.

Істотним є таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Оцінка істотного порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Отже, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору

Із вказаного вбачається, що для встановлення можливості розірвання спірних договорів необхідно визначити чи були допущені відповідачем саме істотні порушення умов такого договору, чи наявна шкода і її розмір внаслідок дій (бездіяльності), а також співвіднести очікуваний результат від укладеного договору та фактичні обставини внаслідок неналежного його виконання.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків станом на 16 серпня 2023 року за період з 1 кварталу 2022 року по 4 квартал 2022 року містять дані про те, що відповідач подав відомості до контролюючого органу про нарахування ОСОБА_1 у грудні 2022 року плати за користування земельними ділянками в сумі 4188,07 грн., але не сплатив ці кошти позивачу.

Отже відповідач не здійснив виплату за користування землею не лише за 2021, а і за 2022 роки.

Встановивши факт невиплати позивачці плати за користування земельними ділянками за два роки, суд врахувавши положення статей 638, 651 Ц України, дійшов висновку, що таке порушення відповідачем умов укладених з позивачкою договорів завдало їй істотної шкоди та реальних збитків, а тому вважав доведеним вимоги про припинення права користування земельними ділянками.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що емфітевт розрахувався з позивачкою за користування земельними ділянками до державної реєстрації свого права користування, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що виплачена позивачці у квітні 2021 року грошова сума є саме попередньою оплатою за договорами емфітевзису за користування земельними ділянками за 2021 рік, як і докази погодження такого ОСОБА_2 . До того ж аналіз відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених ОСОБА_1 доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2018 року по 4 квартал 2020 року (а.с. 17) свідчить про те, що протягом 2018-2019 років також проводились нарахування та виплати ТОВ «Агрофірма Корнацьких» ОСОБА_1 грошових коштів. Цільове призначення таких виплат не визначено.

Також апеляційний суд не приймає аргументи відповідача, що невиплата власнику земельної ділянки плати за користування земельними ділянками не завдало позивачці істотної шкоди, оскільки неотримавши протягом тривалого часу визначену у договорах плату за землю, позивачка значною мірою позбавилась того, на що мала законні сподівання. Таке правильно розцінено судом першої інстанції як істотне порушення прав.

За такого наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду, яке оскаржується, постановлено з дотриманням положень матеріального права та вимог процесуального закону, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат апеляційним судом.

Керуючись статтями 367-369, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» залишити без задоволення, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повний текст постанови складений 31 жовтня 2023 року