Провадження № 2-з/522/375/23
УХВАЛА

25 жовтня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Павлик І.А., розглянувши заяву представника позивача адвоката Димовчі Максима Івановича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

12.09.2023 позивач звернувся до Приморського районного cуду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, у якому просить суд:

15.09.2023 ухвалою суду відкрито провадження та витребувано докази.

15.09.2023 ухвалою суду частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову, а саме: накладено арешт на легковий автомобіль марки «Mersedes-Benz» С 300, 2019 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , чорного кольору, який належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ).

23.10.2023 до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову, у якій він просить суд:

- заборонити відповідачам ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) керувати та розпоряджатися легковим автомобілем марки «Mersedes-Benz» С 300, 2019 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , чорного кольору, н/з НОМЕР_3 , а також заборонити відповідач передавати вказаний автомобіль третім особам, до набрання законної сили рішенням суду у даній справі;

- накласти арешт з оголошенням в розшук, в тому числі за допомогою інформаційної підсистеми «Гарпун» інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» та проведенням у встановленому законом порядку затримання автомобіля автомобілем марки «Mersedes-Benz» С 300, 2019 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , чорного кольору, н/з НОМЕР_3 , який перебуває у власності ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) та передати вказаний автомобіль на тимчасове зберігання до спеціального майданчику № 6 Головного управління Національної поліції в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Аеропортовська, 27/1 для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

Заяву обґрунтовано тим, що відповідачка ОСОБА_2 , яка на даний момент володіє та розпоряджається спірним автомобілем, може під час судового розгляду, в стані алкогольного сп`яніння створити ДТП, внаслідок чого, існує реальна загроза, що спірний автомобіль буде суттєво пошкоджений, або взагалі не буде підлягати ремонту. У зв`язку з чим, просить суд задовольнити заяву про забезпечення позову. До заяви долучено копію постанови Приморського районного суду м. Одеси від 01.05.2023 у справі № 522/7759/23 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

25.10.2023 до суду від представника ОСОБА_2 надійшли заперечення на заяву про забезпечення позову від 20.10.2023, у яких викладено прохання про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у зв`язку з її безпідставністю.

Надавши належну правову оцінку підставам, якими заявник обґрунтовує подану ним заяву, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України).

Забезпечення позову це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим.

За змістом зазначених процесуальних норм забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, наявне у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Відповідно до усталеної практики судів при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову запроваджено виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких його вжито. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9 у п. 4 роз`яснив, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язані з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином, усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не допустити утруднення чи неможливість виконання судового рішення в разі задоволення позову, а також перешкодити спричиненню завданню шкоди заявнику.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

15.09.2023 ухвалою суду накладено арешт на легковий автомобіль марки «Mersedes-Benz» С 300, 2019 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , чорного кольору, який належить на праві власності ОСОБА_2 . У вилученні уповноваженими особами Управління патрульної поліції в Одеській області у відповідачки ОСОБА_2 вказаного транспортного засобу на тимчасове зберігання до спеціального майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів на території Одеси до набрання рішенням суду у даній справі законної сили, відмовлено, оскільки це є втручанням у права відповідачки щодо володіння та користування належним їй майном.

17.10.2023 на виконання ухвали суду від 15.09.2023 від РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області надійшла відповідь, що відомості щодо накладення арешту на автомобіль Mersedes-Benz» С 300, кузов № НОМЕР_1 , н/з НОМЕР_3 внесені до Єдиного державного реєстру транспортних засобів.

Таким чином, вимоги заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на легковий автомобіль марки «Mersedes-Benz» С 300, 2019 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , чорного кольору та вилучення його у ОСОБА_2 з передачею на майданчик для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, вже були предметом розгляду заяви про забезпечення позову, за наслідками розгляду яких судом постановлено вищезазначену ухвалу від 15.09.2023, а тому ці вимоги підлягають залишенню без розгляду.

Вимоги заяви про заборону відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 керувати та розпоряджатися вказаним транспортним засобом, передавати вказаний автомобіль третім особам, а також оголошення автомобіля в розшук з затриманням автомобіля, не підлягають задоволенню, оскільки є втручанням у права ОСОБА_2 як власника цього майна щодо володіння та користування належним їй майном.

Водночас наявність судового рішення про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, не стосується предмету даного спору та не свідчить про те, що спірне рухоме майно може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Суд акцентує, що єдиною метою для забезпечення позову є не захист усіх прав і інтересів сторін, а виключно забезпечення можливості виконання рішення суду у разі задоволення позову. За таких умов забезпечення позову застосовується у разі потенційного ризику неможливості виконання рішення суду, в незалежності від волі боржника. У даному випадку, враховуючи, що судом вже було частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на легковий автомобіль марки «Mersedes-Benz» С 300, 2019 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , чорного кольору, який належить на праві власності ОСОБА_2 , на переконання суду, представником позивача наявності такого ризику не доведено, а тому підстав для забезпечення позову зазначеним ним шляхом не встановлено.

З огляду на викладене, у задоволенні заяви представника позивача в частині вимог про заборону відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 керувати та розпоряджатися легковим автомобілем марки «Mersedes-Benz» С 300, 2019 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , чорного кольору, передавати вказаний автомобіль третім особам, а також оголошення автомобіля в розшук з затриманням автомобіля, слід відмови.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника позивача адвоката Димовчі Максима Івановича про забезпечення позову в частині вимог про накладення арешту на легковий автомобіль марки «Mersedes-Benz» С 300, 2019 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , чорного кольору, який перебуває у власності ОСОБА_2 з передачею його на майданчик для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, залишити без розгляду.

У задоволенні інших вимог заяви відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та протягом п`ятнадцяти днів може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду.

Суддя І.А. Павлик