Провадження № 2/201/325/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 28 жовтня 2020 року звернувся ОСОБА_1 із зазначеною позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,0 кв.м. за договором іпотеки від 12 листопада 2018 року, посвідченим 12 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. та зареєстрованим в реєстрі за № 1875, стягнувши за договором позики від 12 листопада 2018 року, посвідченим 12 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. та зареєстрованим в реєстрі за № 1874, ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рахунок погашення заборгованості:

- за основним зобов`язанням 8 320 доларів США;

- процентів за користування позикою під час дії договору за період з 12 листопада 2018 року по 12 листопада 2019 року 1 749, 81 доларів США;

- 3% річних за користування позикою після закінчення дії договору позики у період з 13 листопада 2019 року по 27 жовтня 2020 року 238, 66 доларів США, а всього 10 308, 47 доларів США,

з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,0 кв.м., шляхом продажу на прилюдних торгах за ціною предмета іпотеки, яка буде визначена при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 920, 39 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що 12 листопада 2018 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, який посвідчено нотаріально 12 листопада 2018 року приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1874, за умовами якого останній отримав у борг 11 840 доларів США, що складало 330 237, 02 грн. згідно з офіційним обмінним курсом, встановленим НБУ, на строк до 12 листопада 2019 року. В забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки від 12 листопада 2018 року, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1875, за умовами якого останній передав в заставу нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Після закінчення строку дії договору позичальник грошові кошти в повному обсязі не повернув, а повернув лише 3 520 доларів США.

В червні 2020 року відповідач повідомила позивача про те, що її чоловік ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер та вона знає про борг, який вона пообіцяла повернути після успадкування майна, для чого і звернулася до приватного нотаріуса ДМНО Стаднік І.Л.

У відповідності до ч. 2 ст. 1281 ЦК України позивач 18 червня 2020 року звернувся до приватного нотаріуса ДМНО Стаднік І.Л. з претензією кредитора від 15 червня 2020 року спадкоємцям, проте кредиторські вимоги залишаються не задоволеними, при цьому спадкоємці не отримують свідоцтво про право на спадщину.

Виходячи з вищезазначеного, не задоволення спадкоємцем ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину та яка отримала претензію щодо кредиторських вимог, свідчить про відмову відповідача від повернення суми боргу, а тому позивач був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом (т. 1 а.с.1-14).

Відповідач правом на надання відзиву не скористалася.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 28 жовтня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с.33).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т. 1 а.с.34).

До суду 12 листопада 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (т. 1 а.с.35).

Ухвалою судді від 13 листопада 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (т. 1 а.с. 36-37).

09 лютого 2021 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік Ірини Леонідівни належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи № 11/2020 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також витребувано від Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради архівну довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб в кв. АДРЕСА_1 станом на день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с.47-48).

У подальшому ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року було закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 1 а.с.58-59).

16 листопада 2021 року у даній справі було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі (т. 1 а.с. 113-119).

06 грудня 2021 року представником позивача подано заяву про ухвалення додаткового судового рішення про розподіл витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу (т. 1 а.с. 123-135), яка протоколом передачі справи раніше визначеному складу суду 06 грудня 2021 року була передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с. 136).

Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року заява представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення про розподіл витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу залишена без розгляду (т. 1 а.с. 138-139).

28 грудня 2021 рок у відповідач ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення суду від 16 листопада 2021 року у справі № 201/10149/20(т. 1 а.с. 148-164), яка протоколом передачі справи раніше визначеному складу суду від 28 грудня 2021 року була передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с. 165).

Не погодившись з ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2021 року про залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення про розподіл витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу представником позивача 31 грудня 2021 року було подано апеляційну скаргу на ухвалу суду (т. 1 а.с. 172-174).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 червня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2021 року скасовано і справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 1 а.с .195-199).

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду заяву про ухвалення додаткового рішення 17 червня 2022 року передано для продовження розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с. 221).

12 липня 2022 року ухвалою суду поновлено строк на перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року. Заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року у цивільній справі № 201/10149/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики скасовано та призначено вказану цивільну справу до розгляду за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 242-244).

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду 13 липня 2022 року справу передано судді Демидовій С.О. для продовження розгляду (т. 1 а.с. 247).

29 травня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 34-35).

Через систему «Електронний суд» 10 липня 2023 року представником позивача надано додаткові пояснення в яких останній зазначив, що під час формування прохальної частини позовної заяви станом на листопада 2020 року (час звернення до суду) Позивач керувався нормами чинної на той час статті 39 Закону України «Про іпотеку», якою було передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 16 листопада 2021 р. позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було задоволено. Відповідачка, не погодившись з заочним рішенням суду, подала заяву про скасування заочного рішення. Ухвалою суду від 12липня 2022 заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16листопада 2021 року було скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. За час перебування справи в провадженні суду змінилось законодавство, на підставі якого була сформована прохальна частина позовної заяви, та прийнято інші законодавчі акти, які наразі впливають на розгляд справи.

Так, згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу. Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на території України діє воєнний стан у зв?язку із військовою агресіє російської федерації проти України. А також змінено норми ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку» відповідно до якої, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно ж до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнено пунктом 5-2 такого змісту:

«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об?єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону".

Тобто, виконання можливого рішення суду у цій справі в частині визначення такого способу реалізації предмета іпотеки як шляхом продажу на прилюдних торгах предмета іпотеки наразі не передбачено законодавством, а передбачено інший шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

3 огляду на зазначене під час прийняття рішення по справі просив суд врахувати висновок Верховного Суду, у постанові від 29 червня 2022 року по справі № 201/9754/17 відповідно до якого Верховний Суд вирішив: звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 40,0 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м. , яка складається з 1- коридор, 5 санвузол, 2,3- житлова кімната, 4- кухня, літ «І» балкон, що знаходиться за адресою : АДРЕСА3, та належить ОСАБА 1 і ОСОБА 6 в рівних частках в рахунок погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії від 27 червня 2008 року № 864/1 у сумі 80 090,48 дол. США та 271,92 грн, з яких: 59 997,10 дол. США - заборгованість за кредитом; 17 123,98 дол. США - заборгованість за процентами; 2 969,40 дол. США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та процентів; 271,92 грн - прострочена заборгованість з комісійної винагороди, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зупинити виконання постанови Верховного Суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на електронних торгах на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування

Тобто, Верховний Суд вважає, що електронні торги є однією з форм проведення прилюдних торгів, а за таких обставин обраний Позивачем спосіб захисту є належним та ефективним.

Просив зупинити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на електронних торгах на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування часу, (т. 2 а.с. 48-52).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності на задоволенні позовних вимог наполягав.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином. 13 березня 2023 року (т. 2 а.с. 15), 17 квітня 2023 року (т. 2 а.с .20), 29 травня 2023 року (т.2 а.с. 30), 11 вересня 2023 року (т. 2 а.с. 58) на електрону пошту суду Відповідач направила заяви про відкладення розгляду справи до скасування воєнного стану й усунення небезпеки для проживання, оскільки наразі вона не проживає в м. Дніпро. правом на надання відзиву не скористалася.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, враховуючи тривалий розгляд справи, а також те що відкладення судового засідання до завершення періоду дії правового режиму воєнного стану не передбачено вимогами діючого законодавства, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Фактичні обставини встановленні судом

12 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв в момент підписання цього договору у власність 11 840 доларів США, що еквівалентно 330 237, 02 грн. згідно офіційним обмінним курсом, встановленим НБУ на день посвідчення цього договору, строком на один рік, а саме по 12 листопада 2021 року включно. Договір позики посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1874 (т. 1 а.с. 18).

В забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 12 листопада 2018 року було укладено договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1875 (т. 1 а.с.19-21). За умовами договору іпотеки іпотекодавець передав в заставу іпотекодержателю наступне нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Узгоджена сторонами вартість предмета іпотеки становить 330 237, 02 грн.

У встановлений договором строк позичальник суму позики повернув не в повному обсязі, а як зазначив позичальник повернув лише 3 520 доларів США. Отже розмір неповернутої позики становить 8 320 доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Шевченківським районним у місті відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 28 листопада 2019 року (т. 1 а.с.77).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, що складається зокрема з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 серпня 2018 року (т. 1 а.с.22).

У встановлений законом строк дружина ОСОБА_3 ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса ДМНО Стаднік І.Л. з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка (т. 1 а.с.72).

Син ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса з заявою про відмову від прийняття спадщини, що залишилася після смерті батька на користь дружини померлого ОСОБА_2 (т. 1 а.с.88).

Таким чином спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_2 .

Дізнавшись про смерть позичальника ОСОБА_3 , позивач звернувся 18 червня 2020 року до приватного нотаріуса ДМНО Стаднік І.Л. з претензією кредитора від 15 червня 2020 року (т. 1 а.с.90)

Листом від 03 липня 2020 року приватний нотаріус ДМНО Стаднік І.Л. довела до відома ОСОБА_2 про отриману претензію кредитора ОСОБА_1 (т. 1 а.с.93).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за договором позики від 12 листопада 2018 року становить 10 308, 47 доларів США, з яких 8 320 доларів США заборгованість за основним зобов`язанням; 1 749, 81 доларів США проценти за користування позикою під час дії договору за період з 12 листопада 2018 року по 12 листопада 2019 року; 238, 66 доларів США 3% річних за користування позикою після закінчення дії договору позики у період з 13 листопада 2019 року по 27 жовтня 2020 року (а.с.8-10).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статті 526, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Одним з видів забезпечення виконання зобов`язання є застава за якою кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Положення Закону України «Про іпотеку» не передбачають та не вимагають від іпотекодержателя кожного разу перед зверненням до суду надсилати іпотекодавцю (та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця) письмову вимогу про усунення порушення.

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону.

У частині третій статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Законодавством не передбачено такої підстави для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов`язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-340цс15 від 04 листопада 2015 року, яка підтверджена Верховним Судом у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 564/2708/14-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 279/7765/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 372/1760/17-ц.

Тобто положення частини третьої статті 39 Закону України «Про іпотеку» можуть враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов`язання іпотекодержателю не завдано збитків.

Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються:

загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

опис нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності);

спосіб реалізації предмета іпотеки;

пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами тієї особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки первісного боржника на нового боржника.

Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим стосовно до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 522/20081/15-ц (провадження № 61-21510св19).

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину, не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України).

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Вказаний висновок також міститься у Постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 175/4367/15-ц.

Позичальник ОСОБА_3 належним чином не виконав своїх зобов`язань за договором позики, забезпеченого іпотекою, помер та його спадкоємцем є ОСОБА_2 , яка звернулася у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини, проте не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Вимога позивача про погашення заборгованості за договором позики спадкоємцем померлого не задоволена, а тому суд прийшов до висновку про наявність у відповідача ОСОБА_2 обов`язку щодо задоволення вимоги позивача про повернення існуючої заборгованості, що складається з тіла кредиту та процентів за користування позикою шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.

Разом з тим відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05.30 год. 24 лютого 2022 р. строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер.

Законом України від 15 березня 2022 р. № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Суд вважає, що вказаний вище Закон має бути застосований у цій справі, оскільки на сьогодні в Україні триває воєнний стан, тому виконання рішення суду в частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах слід зупинити на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Стосовно витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 17.10.2018р. по справі № 01/1894/17, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорар та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права, незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (ст.ст.12, 46, 56 ЦПК України в редакції від 18.03.2003р.).

У постанові Верховного Суду від 11.11.2020р. у справі № 673/1123/15-ц (посилання на постанову Верховного Суду від 02.09.2020р. у справі № 329/766/18), а також у постанові Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19 зроблені висновки, що судові витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу незалежно від того чи їх сплачено, чи тільки має бути сплачено.

Суд зазначає, що представником позивача на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу долученні: договір про надання правової допомоги від 03 січня 2020 року, акт про надання правової допомоги від 29 листопада 2021 року, детальний опис від 29 листопада 2021 року , рахунок № 29/11/21 від 29 листопад 2021 року, свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю, ордер.

Суд вважає, що вказані документи можна визнати належними доказами на підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, також вважає, що такі судові витрати дійсно пов`язані саме із розглядом даної справи. Втім, суд вважає, що суму витрат позивача на професійну правничу допомогу варто зменшити, виходячи з наступного.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію їхньої реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 28.11.2002р. «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд, проаналізувавши перелік та складність наданих адвокатом послуг, складання позовної заяви, заяви про витребування доказів , апеляційної скарги, надання письмових пояснень, участь в судових засіданнях, вважає за можливе застосовати принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат зменшивши розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на праву допомогу в розмір 30 000грн.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 920, 39 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,0 кв.м., за договором іпотеки від 12 листопада 2018 року, посвідченим 12 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. та зареєстрованим в реєстрі за № 1875, стягнувши за договором позики від 12 листопада 2018 року, посвідченим 12 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. та зареєстрованим в реєстрі за № 1874, ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рахунок погашення заборгованості:

- за основним зобов`язанням 8 320 доларів США;

- процентів за користування позикою під час дії договору за період з 12 листопада 2018 року по 12 листопада 2019 року 1 749, 81 доларів США;

- 3% річних за користування позикою після закінчення дії договору позики у період з 13 листопада 2019 року по 27 жовтня 2020 року 238, 66 доларів США, а всього 10 308, 47 доларів США,

з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_3 ), встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,0 кв.м., шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_3 ) витрати на правову допомогу в розмірі 30 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 920, 39 грн.

Зупинити виконання рішення на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування в частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 25 жовтня 2023 року.

Суддя С.О. Демидова