КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8710/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Кулікової С.В., Музичко С.Г.,

при секретарі Пановій К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович, Служба у справах дітей Оболонського району м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування частини квартири,

за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Ткач М.М.,-

встановив:

У листопаді 2017 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду із вказаним позовом.

Банк просив визнати недійсним договір дарування частини квартири від 30 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та скасувати запис про державну реєстрацію права власності від 30 березня 2016 року № 17:07:04 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 березня 2016 року індексний № 29022935.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Позивач вважав, що договір дарування вчинено відповідачами без реального наміру створення його сторонами правових наслідків, оскільки він укладений з метою уникнення виконання ОСОБА_1 судового рішення про стягнення з нього кредитної заборгованості.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договор дарування частини квартири від 30 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., зареєстрований в реєстрі за № 368.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності від 30 березня 2016 року за № 17:07:04, внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 29022935 від 30 березня 2016 року за № 17:14:01.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» судовий збір у розмірі 1 600 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» судовий збір у розмірі 1 600 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року у задоволенні позову АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов О.Є., Служба у справах дітей Оболонського району м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування частини квартири відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року залишити без змін.

У судовому засіданні представник АТ «Державний ощадний банк України» вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник ОСОБА_2 заперечив щодо задоволення вимог апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що станом на 30 березня 2016 року, тобто на день укладання між відповідачами оспорюваного правочину, було відсутнє судове рішення про стягнення ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» кредитної заборгованості. Також на час укладення правочину не існувало жодних обтяжень, арештів, інших заборон чи обмежень у використанні та розпорядженні спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується із висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що 07 жовтня 2011 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект», співзасновником якого була ОСОБА_2 , укладено договір кредитної лінії № 5, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування у розмірі 37 500 000 грн.

07 жовтня 2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредитної лінії № 5 між АТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за умовами якого останній, як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання по вказаному договору кредитної лінії № 5.

03 вересня 2013 року ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , надала нотаріально посвідчену заяву про свою згоду на укладення договору поруки ОСОБА_1 з АТ «Державний ощадний банк України» на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

05 вересня 2013 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект» було укладено договір кредитної лінії № 4, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000 грн.

05 вересня 2013 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредитної лінії № 4 між АТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 1, за умовами якого останній, як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання по вказаному договору кредитної лінії № 5.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року позов АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 91 917 821 грн 84 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у справі 756/217/15-ц апеляційні скарги АТ «Державний ощадний банк України» задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасовано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 9 626 230 грн 50 коп - 3 % річних та інфляційні втрати. У решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року у справі № 756/217/15-ц касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-32606 св 16).

Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 756/217/15-ц заяву АТ «Державний ощадний банк України» задоволено, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року скасовано, рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишено у силі (провадження № 6-1539 цc 17).

28 березня 2016 року між відповідачами було укладено угоду , згідно якої ОСОБА_1 зобов`язується подарували ОСОБА_2 свою 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 , в свою чергу, після виконання ОСОБА_1 обов`язку подарувати частину квартири, зобов`язується не стягувати з ОСОБА_1 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей.

30 березня 2016 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини квартири подарував ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов правильного висновку, що укладення відповідачами договору дарування було направлено на реалізацію їх домовленостей, встановлених в угоді від 28 березня 2016 року, відповідно до яких ОСОБА_1 зобов`язується подарували ОСОБА_2 свою 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 , в свою чергу, після виконання ОСОБА_1 обов`язку подарувати частину квартири, зобов`язується не стягувати з ОСОБА_1 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей.

Крім того, на час укладення оспорюваного правочину, не було прийнято рішення про стягнення кредитної заборгованості, заходи забезпечення позову не вживались, не існувало обтяжень, арештів, інших заборон чи обмежень у використанні та розпорядженні вказаною квартирою.

Апелянтом не надано підтверджень, які б свідчили про необґрунтованість судового рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 26 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.В.Кулікова

С.Г. Музичко