Номер провадження: 22-ц/813/6586/23
Справа № 522/8818/22
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 травня 2023 року про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Разом із позовною заявою ОСОБА_2 подала також заяву про забезпечення позову у якій просила накласти арешт на спірний об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтовувала тим, що існує ризик здійснення відповідачем відчуження спірної квартири на користь третіх осіб, що фактично унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ..

09 травня 2023 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить суд прийняти постанову, якою скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 травня 2023 року та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заяви про забезпечення позову, здійснити розподіл судових витрат.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

25 вересня 2023 року ухвалою Одеського апеляційного суду клопотання ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке призначено на 19 жовтня 2023 року о 15 год. 30 хв. задоволено.

Доручено Оболонському районному суду м. Києва (04212, м. Київ, вул. Тимошенка, 2Є) забезпечити проведення відеоконференції 19 жовтня 2023 року о 15 год. 30 хв. за участю ОСОБА_2 .

В судове засідання, призначене на 19 жовтня 2023 року об 15 год. 30 хв. сторони не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи.

Слід зазначити, що у зв`язку з великим навантаженням в Одеському апеляційному суді склався розпорядок роботи, згідно з яким судові колегії з розгляду апеляційних скарг по цивільним справам засідають 1 раз на тиждень. Так як 19 жовтня 2023 року крім даної справи було призначено д о розгляду ще низку справ, графік судових засідань змістився. У зв`язку з чим, судом було здійснено підключення до системи відеоконферецзв`язку вже після призначеного часу 15 год. 30 хв., на момент підключення ОСОБА_2 , яка повинна була вийти за зв`язок через Оболонський районний суд м. Києва, в системі не перебувала.

Колегія суддів наголошує, що явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки ухвалу суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Так, задовольняю заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на квартиру є співмірним позовним вимогам так як предметом позову є поділ майна подружжя, зокрема квартири АДРЕСА_1 , яка у випадку відчуження на користь третіх осіб може унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає вірними вказані висновки суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що звертаючись до суду ОСОБА_2 вказувала, що між нею та ОСОБА_1 06 жовтня 1985 року було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації Актів цивільного стану по місту Жмеринка, Жмеринського міськрайонного Управління юстиції Вінницької області, за актовим записом №326. Позивачка повідомила, що наразі в судовому порядку розглядається справа про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, а так як під час шлюбу було придбано квартиру АДРЕСА_2 то позивачка просить суд розділити вказану квартиру між нею та відповідачем та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, а іншу частину залишити у власності ОСОБА_1 ..

Аргументуючи заяву про забезпечення позову ОСОБА_2 наголошувала на викладеному та зазначила, що на її думку відповідачем можуть бути вжиті дії для відчуження спірної квартири на користь третіх осіб, так як ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні квартирою, вселив без згоди позивачки у спірну квартиру інших осіб. Тому, на думку ОСОБА_2 існує висока ймовірність того, що відповідач може в будь-який момент здійснити відчуження квартири, що може утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволенні позову.

В свою чергу, звертаючись із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 стверджує, що судом першої інстанції не враховано недоторканість ОСОБА_1 як судді у відставці, а недоторканість судді, на думку апелянта, поширюється на його житло, службове приміщення, транспорт і засоби зв`язку, кореспонденцію, належне йому майно і документи. Вказане, як зазначає апелянт, підтверджується положеннями Закону України «Про судоустрій України» від 07.02.2002 №3018-ІІІ в редакції чинній на момент звільнення ОСОБА_1 у відставку. Тому, апелянт наголошує, що при вирішенні питання забезпечення позову де предметом є спірна квартира, суд мав керуватись тим, що ОСОБА_1 з 2008 року має статус судді у відставці, а тому з урахуванням вищенаведеного, користується гарантіями недоторканості, в тому числі недоторканості майна та житла, що на думку апелянта виключає можливість накладення арешту під час забезпечення позову. Також, апелянтом наголошується на необґрунтованості заявлених вимог щодо забезпечення позову так як позивачем не було наведено доказів, що відповідач має намір відчужити спірну квартиру на користь третіх осіб.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В порядку ст. 150 ЦПК України, способами забезпечення позову є: накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; заборона вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії; заборона іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, тощо.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст.150 ЦПК України).

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позову, підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову визначаються, виходячи із засад розумності, співмірності та враховуючи конкретні обставини справи.

Забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача (заявника); метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову у вказаній справі, оскільки в разі відчуження об`єкту нерухомого майна квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 на користь третіх осіб або його поділу, об`єднання з іншими об`єктами, в подальшому у разі задоволення позову, виконання рішення суду, постановленого за позовом ОСОБА_2 , буде ускладнено.

Слід наголосити, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Забезпечення позову в даному випадку, виступає запорукою виконання рішення суду, у разі ухвалення його на користь позивача, а тому апеляційний суд вважає, що вимоги про забезпечення позову є співмірними позовним вимогам.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції вжито заходів забезпечення позову без будь-яких належних доказів, які повинні бути надані позивачем на підтвердження своїх вимог та наявності спору, апеляційний суд відхиляє, як необґрунтовані, оскільки в поданій заяві ОСОБА_2 доведено, зокрема поданням самого позову, що існує спір стосовно майна на яке позивачка і просить накласти арешт.

Щодо інших доводів апеляційної скарги слід зазначити наступне.

Так, питання забезпечення позову регулюється Главою 10 ЦПК України та не містить норм які б стосувалися визначення кола суб`єктів щодо майна яких неможливо застосувати заходи забезпечення позову, зокрема, накладення арешту на майно.

Крім того, апелянт посилається на свій спеціальний статус, а саме на статус судді у відставці хоча правовідносини, які склалися в межах даної справи не стосуються ОСОБА_1 як суддю у відставці, а розглядуються в призмі сімейних відносин, а саме поділу майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Тобто, у правовідносинах які виникають як наслідок після укладання шлюбу, особа не виступає такою, що має спеціальний статус, а тому застосування такого статусу як «суддя у відставці» до вказаних правовідносин є неможливим так як вони не стосуються захисту прав та інтересів ОСОБА_1 , як судді.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а тому підстави для скасування ухвали відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для застосування заходів забезпечення позову.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Тому, так як апеляційний суд не вбачає порушень матеріальних та процесуальних норм права і з огляду на вказане, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не ма є шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування ухвали суду й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у апеляційного суду немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 травня 2023 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 30 жовтня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда

Р.Д. Громік