ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Мерцалова Максима Юрійовича на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 01/07/19-1 від 01 липня 2019 року, відповідно до якого Позикодавець передав у власність Позичальнику грошові кошти в сумі 45 942,28 грн, що за курсом НБУ, на день укладення договору, еквівалентно 1755 доларів США, з поверненням боргу до 01 жовтня 2019 року, за домовленістю сторін позика була безпроцентною. У подальшому, між сторонами зазначеного договору, були укладені додаткові угоди до основного договору, а саме: додаткова угода № 1 від 06 вересня 2019 року, додаткова угода № 2 від 31 січня 2020 року, додаткова угода № 3 від 29 травня 2020 року, додаткова угода № 4 від 31 липня 2020 року, додаткова угода № 5 від 30 вересня 2020 року, додаткова угода № 6 від 28 січня 2021 року, додаткова угода № 7 від 28 квітня 2021 року, додаткова угода № 8 від 01 липня 2021 року, додаткова угода № 9 від 01 вересня 2021 року, додаткова угода № 10 від 19 жовтня 2021 року. Відповідно до додаткової угоди № 11 від 14 грудня 2021 року, сторони погодилися, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної додаткової угоди, не будуть враховуватися при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти, які були передані Позичальнику за цією угодою, підлягають поверненню у строки визначені у цій угоді. Так, відповідно до додаткової угоди № 11 від 14 грудня 2021 року, були внесені зміни до п. 1,5,6 договору, де Позикодавець передав у власність Позичальнику грошові кошти у сумі 50 313,00 грн., що є еквівалентом 1860,00 доларів США, за курсом НБУ на день підписання угоди, з поверненням боргу за таким графіком: 2 434,50 грн., що є еквівалентом 90 доларів США, до 01 січня 2022 року включно; 2 434,50 грн., що є еквівалентом 90 доларів США, до 01 лютого 2022 року включно; 2 434,50 грн., що є еквівалентом 90 доларів США, до 01 березня 2022 року включно; 2 434,50 грн., що є еквівалентом 90 доларів США, до 01 квітня 2022 року включно. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. В забезпечення цього боргу був переданий в заставу автомобіль «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , який належить Позичальнику. В підтвердження даної додаткової угоди, ОСОБА_1 14 грудня 2021 року була складена власноручна написана розписка про отримання від ОСОБА_2 50 313,00 грн., що є еквівалентом 1860,00 доларів США, за курсом НБУ на день підписання угоди, з поверненням зазначеного боргу в строк до 01 квітня 2022 року. Тому, борг за вказаною розпискою складає 1860,00 доларів США, що складає 74214,00 грн. (за курсом Приватбанку станом на 06 грудня 2022 року 39,9 грн. за 1 долар США) із такого розрахунку: 1860 доларів США х 39,9 грн. = 74214, 00 грн.. Крім того, позивач вважає, що відповідач має нести відповідальність за неповернення боргу. Кількість днів прострочення боргу складає 53 дні, за період з 02 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року. Тому, штраф за прострочення зобов`язання складає 985,8 доларів США, що еквівалентно 39 333,42 грн. (за курсом Приватбанку станом на 06 грудня 2022 року 39,9 грн. за 1 долар США) із такого розрахунку: 985,8 доларів х 39,9 грн. = 39333,42 грн., а три відсотки річних 323,29 грн., із такого розрахунку: 74 214,00 грн. (основний борг) х 3% / 100% х 53 (дні прострочення) х 365 днів = 323,29 грн..

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача основний борг за договором позики у розмірі 74 214, 00 грн., штраф за договором позики 39 333,42 грн. та три відсотки річних 323,29 грн., а всього 113 870,71 грн., а також судові витрати по справі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2023 року позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти за договором позики від 14 грудня 2021 року у розмірі 74 214,00 грн.. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішене питання розподілу судових витрат між сторонами.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, саме за розпискою від 14 грудня 2021 року, складеною власноручно ОСОБА_1 , відбувалась передача грошей в розмірі 50 313,00 грн., що є еквівалентом 1860,00 доларів США за курсом НБУ, від ОСОБА_2 , а не за договором позики № 01/07/19-1 від 01 липня 2019 року, в який були внесені зміни додатковою угодою № 11 від 14 грудня 2021 року. При цьому відмовляючи у стягненні відсотків та штрафу, суд виходив з того, що з дослідженої розписки, не вбачається порушення зобов`язання боржником за період з 02 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року, що дає підстави для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу за договором позики у розмірі 39 333,42 грн. та трьох відсотків річних у сумі 323,29 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Мерцалов М.Ю. посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що розпискою, яка була написана ОСОБА_1 від 14 грудня 2021 року, чітко зазначено, що кошти у розмірі 50 313,00 грн. взято згідно договору № 01/07/19-1 від 01 липня 2019 року. При цьому, розписками, які було додано до відзиву підтверджується факт сплати відповідачем всієї суми боргу. Крім того, апелянт вказує, що Додаткова угода № 11 не є самостійною угодою.

30 серпня 2023 року на адресу Дніпровського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник ОСОБА_2 - адвокат Макушева С.В. просила рішення в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Мерцалова М.Ю. на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2023 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 (далі «Позикодавець») та ОСОБА_1 (далі «Позичальник») був укладений договір позики № 01/07/19-1 від 01 липня 2019 року, відповідно до якого Позикодавець передав у власність Позичальнику грошові кошти в сумі 45 942,28 грн., що за курсом НБУ, на день укладення договору, еквівалентно 1755 доларів США, з поверненням боргу до 01 жовтня 2019 року, за домовленістю сторін позика була безпроцентною.

У подальшому, між сторонами вищезазначеного договору, були укладені додаткові угоди до основного договору позики № 01/07/19-1 від 01 липня 2019 року, а саме: додаткова угода № 1 від 06 вересня 2019 року, додаткова угода № 2 від 31 січня 2020 року, додаткова угода № 3 від 29 травня 2020 року, додаткова угода № 4 від 31 липня 2020 року, додаткова угода № 5 від 30 вересня 2020 року, додаткова угода № 6 від 28 січня 2021 року, додаткова угода № 7 від 28 квітня 2021 року, додаткова угода № 8 від 01 липня 2021 року, додаткова угода № 9 від 01 вересня 2021 року, додаткова угода № 10 від 19 жовтня 2021 року, додаткова угода № 11 від 14 грудня 2021 року.

Відповідно до п. 3 додаткової угоди № 11 від 14 грудня 2021 року, укладеної до договору позики № 01/07/19-1 від 01 липня 2019 року сторони погодилися, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної додаткової угоди, не будуть враховуватися при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти, які були передані Позичальнику за цією угодою, підлягають поверненню у строки визначені у цій угоді.

Відповідно до умов вищезазначеної додаткової угоди № 11 від 14 грудня 2021 року, були внесені зміни до п. 1,5,6 договору позики № 01/07/19-1 від 01 липня 2019 року, а саме, Позикодавець передав у власність Позичальнику грошові кошти у сумі 50 313,00 грн, що є еквівалентом 1860,00 доларів США, за курсом НБУ на день підписання угоди, з поверненням боргу за таким графіком: 2 434,50 грн., що є еквівалентом 90 доларів США, до 01 січня 2022 року включно; 2 434,50 грн., що є еквівалентом 90 доларів США, до 01 лютого 2022 року включно; 2 434,50 грн., що є еквівалентом 90 доларів США, до 01 березня 2022 року включно; 2 434,50 грн., що є еквівалентом 90 доларів США до 01 квітня 2022 року включно. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. В забезпечення цього боргу був переданий в заставу автомобіль «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 , який належить Позичальнику.

В підтвердження даної додаткової угоди № 11 від 14 грудня 2021 року, ОСОБА_1 14 грудня 2021 року була складена власноручно написана розписка про отримання від ОСОБА_2 50 313,00 грн, що є еквівалентом 1860,00 доларів США за курсом НБУ на день підписання угоди, з поверненням зазначеного боргу в строк до 01 квітня 2022 року.

Із тексту розписки від 14 грудня 2021 року вбачається, що позивач надав, а відповідач прийняв у борг суму 50 313,00 грн., що є еквівалентом 1860,00 доларів США на день підписання, з поверненням вказаної суми до 01 квітня 2022 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи на користь позивача борг у сумі 74 214,00 грн., суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. При цьому, відмовляючи у стягненні відсотків та штрафів, суд виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Встановлено, що за розпискою від 14 грудня 2021 року, складеною власноручно ОСОБА_1 , відбувалась передача грошей в розмірі 50 313,00 грн., що є еквівалентом 1860,00 доларів США за курсом НБУ, згідно договору позики № 01/07/19-1 від 01 липня 2019 року, за якою відповідач зобов`язався повернути позивачу всю суму в строк до 01 квітня 2022 року.

Встановлено, що з 14 грудня 2021 року відповідачем не було здійснено жодного платежу після вказаної дати на виконання взятих на себе зобов`язань за вказаною розпискою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів представника відповідача про те, що у відповідача відсутні боргові зобов`язання перед позивачем відповідно до наданих суду розписок, так як зазначені розписки та виплати стосувалися інших боргових зобов`язань, не пов`язаних з борговою розпискою від 14 грудня 2021 року.

Також колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що розписка від 14 грудня 2021 року була складена відповідачем з інших мотивів, не пов`язаних з передачею грошей у борг, так як зміст розписки є цілком зрозумілий, написаний та підписаний відповідачем власноручно.

Встановивши вказані обставини справи, зокрема те, що надана позивачем розписка підтверджує не лише факт укладення такого договору, а й факт передачі позикодавцем позичальнику грошової суми, що еквівалентна 1860 доларів США, а також те, що свої зобов`язання за вказаним договором відповідач не виконав, грошові кошти позивачу у визначений розпискою строк не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за договором позики від 14 грудня 2021 року у розмірі 74 214 ,00 грн., що є еквівалентом суми 1860 доларів США.

Крім того, обґрунтованим є висновок суду про недоведеність позивачем вимог в частині стягнення відсотків та штрафу.

Доводи апелянта в скарзі про те, що розпискою, яка була написана ОСОБА_1 від 14 грудня 2021 року, чітко зазначено, що кошти у розмірі 50 313,00 грн. взято згідно договору № 01/07/19-1 від 01 липня 2019 року, при цьому, розписками, які було додано до відзиву, підтверджується факт сплати відповідачем всієї суми боргу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані розписки свідчать про сплату грошових коштів до 14 грудня 2021 року, тоді як розписка за якою стягується сума датована 14 грудня 2021 року і строком повернення грошових коштів є 01 квітня 2022 року.

Доказів того, що відповідач після 14 грудня 2021 року сплачував будь-які кошти, станнім ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Твердження апелянта про те, що Додаткова угода № 11 не є самостійною угодою, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Крім того, вказані доводи були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мерцалова Максима Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко