ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/660/19 Номер провадження 22-ц/814/1039/23Головуючий у 1-й інстанції Єжов В.А. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Триголов В.М.,

розглянувши у місті Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради

на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 30 січня 2020 року, постановлене суддею Єжовим В.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації міської ради у Основ?янському районі м. Харкова, про визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

01.02.2019 ОСОБА_1 звернулася в суду з позовом до Харківської міської ради, про визнання за нею права користування житловим приміщенням у двокімнатній квартирі житловою площею 31.6 кв.м., яка розташована на першому поверсі двоповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що із 2007 року у зв`язку з тяжкими хворобами свого сина ОСОБА_2 і його батька та її колишнього чоловіка ОСОБА_3 , як єдина близька особа, була вимушена лікувати та доглядати хворих, вести їх домашнє господарство за адресою їхнього постійного мешкання у вказаній квартирі.

Зазначає, що після раптової смерті свого чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона залишила місце своєї реєстрації і за проханням та з дозволу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 поселилась у їхній квартирі для здійснення їхнього догляду.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Харкові помер ОСОБА_3 , якого вона за свій кошт поховала та залишилась проживати однією сім`єю зі своїм сином у спірній квартирі. Син ОСОБА_2 був інвалідом першої групи, не міг сам пересуватись та доглядати себе, тому вона, як член його сім`ї, здійснювала все необхідне для існування сина.

Рішенням Виконкому Харківської міської ради від 12 грудня 2018 року ОСОБА_2 був визнаний наймачем двокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_2 , складом сім`ї одна особа у зв`язку зі смертю батька ОСОБА_5 .

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 сина ОСОБА_2 , вона залишилась проживати у спірній квартирі. Вважає, що набула право користування житловою площею у вказаній квартирі, оскільки поселилась у неї в якості члена сім`ї сина наймача квартири ОСОБА_2 . Інших угод щодо порядку користування житлом між ними не було, вона постійно проживає у квартирі, сплачує обов`язкові платежі, підтримує квартиру, яка вимагає постійного догляду.

Просить визнати за нею право користування житловим приміщенням у двокімнатній житловій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради у Основ?янському районі м. Харкова здійснити її реєстрацію у зазначеній квартирі.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6 право користування житловим приміщенням у двокімнатній житловій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . B задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка надала суду належні та допустимі докази, які підтверджують факт того, що позивачка набула право користування житловою площею у спірній квартирі, оскільки поселилась у неї у якості члена сім`ї свого сина наймача квартири ОСОБА_2 . Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особа, яка вселилася, не набула права користування жилим приміщенням, оскільки за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Вимога позивача в частині зобов`язання компетентного органу здійснити її реєстрацію у спірній квартирі є похідною від вирішення спору про право та є передчасною, тому в її задоволенні відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням в частині задоволенні позовних вимог, Харківська міська рада подала до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Звертає увагу, що згідно з паспортними даними позивач з 07.07.2005 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , яка не збігається з адресою місця проживання її сина ОСОБА_2 та його батька ОСОБА_3 .

Посилаючись на положення ст.65 ЖК України, вважає, що необхідною умовою вселення в жиле приміщення згідно з чинним законодавством є письмова згода всіх членів сім`ї, які проживають разом із наймачем (у тому числі і тимчасово відсутніх). Тоді як судом не встановлено, що згода членів сім`ї наймача на вселення була хоча б усною.

Вказує на відсутність доказів того, що позивач фактично проживала у спірному житлі, вела з наймачем спірної квартири спільне господарство, мала спільний бюджет.

Зазначає, що у разі визнання за позивачем права користування спірною квартирою будуть фактично значно поліпшено її житлові умови за відсутності об`єктивних умов для цього, замінивши орган місцевого самоврядування, тобто Харківську міську раду.

Постановою Харківського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року рішення місцевого суду залишено без змін. Постанова мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Не погодившись із вказаною постановою її в касаційному порядку оскаржила Харківська міська рада.

Постановою Верховного Суду від 06.10.2021 касаційну скаргу Харківської міської ради задоволено частково; постанову Харківського апеляційного суду від 06.10.2020 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03.11.2021 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду із повідомленням сторін.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суд від 31.01.2023 справу прийнято до свого провадження та призначено її до розгляду із повідомленням учасників справи.

У судове засідання в суд апеляційної інстанції сторони, належно повідомлені про час і місце судового розгляду не з`явилися, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою для судового розгляду.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив такі обставини.

Спірною квартирою є двокімнатна житлова квартира житловою площею 31,6 кв.м, загальною площею 68,9 кв.м, яка розташована на першому поверсі двоповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Квартира перебуває у комунальній власності, належить Територіальній громаді міста Харкова та знаходиться на балансі Дільниці №59 КП «Жилкомсервіс» Основ`янського району міста Харкова.

Вказане житло отримано в якості службового гр. ОСОБА_3 12 травня 1999 року за ордером №098766, виданим на підставі рішення Червонозаводського РВК №125 від 11.05.1999 на сім`ю з однієї особи.

Рішенням виконкому Червонозаводської районної ради №700 від 28.12.2006 квартира виключена з числа службових житлових приміщень та із ОСОБА_3 укладений договір найму на це приміщення, відкритий реєстровий рахунок на його ім`я.

Відповідно до інформації, викладеній в довідці дільниці №59, ОСОБА_3 був постійно зареєстрований за адресою спірної квартири з 23.02.2000, а його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою квартири із 13.06.2001.

Згідно з технічним паспортом, викопійовки та довідки Дільниці №59 судом встановлено, що спірна квартира не має необхідних побутових зручностей, центрального опалення, опалюється газом індивідуально, є ветхою, що підтверджується Рішенням виконкому Червонозаводської районної ради від 17.03.2009, за №95 згідно з яким ОСОБА_3 був прийнятий на квартирний облік за списком першочергового надання житлової площі по категорії «ветхий будинок», який не відповідає санітарним та технічним вимогам.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у місті Харкові помер ОСОБА_3 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби ХМУЮ, зроблений відповідний актовий запис за №2285.

Згідно з довідкою МСЕК №463254, серії 12ААА ОСОБА_2 повторно визнаний інвалідом першої групи з 01.03.2017 за загальним захворюванням опорно рухомим апаратом та потребує постійного стороннього догляду та стаціонарного лікування.

Зі змісту листів, отриманих позивачем із Департаменту житлового господарства за 2017-2018 роки, нотаріальної довіреності, виданій ОСОБА_2 своїй матері ОСОБА_1 , на здійснення певних цивільних дій від його імені, остання за час життя сина намагалась оформити належні йому права щодо спірної квартири.

Рішенням Виконавчого комітету ХМР за № 926 від 12.12.2018 ОСОБА_2 визнано наймачем спірної квартири за складом сім`ї 1 особа у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 17.11.2018 зроблений запис за №18885.

Задовольняючи позов в частині визнання за позивачкою права користування спірним житловим приміщенням, районний суд виходив з того, що встановлені обставини та надані докази вказують на те, що позивачка вселилася у спірне житло в якості члена сім`ї наймача квартири ОСОБА_2 , постійно там проживала у зв`язку з доглядом сина, який потребував стороннього догляду, вимушено покинувши своє місце реєстрації, вела домашнє господарство, купувала ліки, возила до лікарів, доглядала у лікарнях, що підтверджується актом громадянської комісії мешканців Основ`янського району м.Харкова від 08.01.2020.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони не ґрунтуються на належних, допустимих та достатніх доказах обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

Разом із тим, аналіз змісту статті 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні.

Викладене відповідає висновкам Верховного Суду, викладених у постановах від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18 (провадження № 61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19), від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

Установлено, що позивачка у спірному житловому приміщенні ніколи не була і не є зареєстрованою. Тоді як із 07 липня 2005 року вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 .

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи містять переписку позивачки із Департаментом житлового господарства Харківської міської ради щодо її звернень з питання переоформлення облікової картки у зв`язку зі смертю наймача квартири ОСОБА_3 на його сина ОСОБА_2 та щодо приватизації спірної квартири останнім. Про будь-які свої права на спірну квартиру за життя ОСОБА_2 нею не заявлено, а на пропозиції Департаменту надати інформацію щодо родинних зв`язків та щодо місця її реєстрації та проживання така інформація не була надана. Крім того, не надані позивачкою такі відомості і до матеріалів свого позову. Посилання позивачки на те, що квартира, в якій вона зареєстрована і проживала з чоловіком ОСОБА_4 до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 , зайнята його родичами та приведена у непридатний для користування стан не підтверджені будь-якими належними доказами.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч.ч.1-2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Викладені вимоги цивільного процесуального закону не дотримані. Позивачка не надала суду належних та достатніх доказів ведення у спірне житло в якості члена сім`ї наймача.

Матеріали справи не містять доказів спільного проживання як з попереднім наймачем ОСОБА_3 , так і з ОСОБА_2 . Сам факт родинних відносин позивачки з наймачем квартири, як матері і сина, не є достатнім для визнання її членом сім`ї останнього, оскільки такого статусу особа набуває у разі постійного проживання з наймачем та ведення з ним спільного господарства.

Довіреності від імені ОСОБА_2 , якими він уповноважував ОСОБА_1 вчиняти відповідні дії для укладення договору найму від його імені та здійснення приватизації квартири, не є належними та достатніми доказами таких обставин. Натомість жодних доказів ведення спільного бюджету, набуття спільного майна, здійснення догляду, які б вказували на наявність взаємних прав і обов`язків як наймача та члена його сім`ї позивачем не надано.

Акт від 08.01.2020, складений громадською комісією мешканців будинку АДРЕСА_4 про постійне з 2010 року проживання ОСОБА_1 у сина, а кв. АДРЕСА_5 є нежитловою та потребує ремонту не відповідає вимогам належності доказу, оскільки містить загальні формулювання, не містить посилання на джерела такої інформації, а підписи осіб, які підписали цей акт, не посвідчені повноважною особою чи органом./а.с.73 т.1/

Позивачкою не надані докази ведення із наймачем спірної квартири ОСОБА_2 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету. Крім того, нею також не надані докази втрати нею права користування житлом за місцем своєї реєстрації. При цьому вона замовчує обставини права користування цим житлом (як член сім`ї наймача, як член сім`ї власника чи як співвласник). Тому за нею не може бути визнано право користування іншим житлом у порядку ст.ст.64-65 ЖК України.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання за нею права користування житловим приміщенням у кв. АДРЕСА_6 відсутні, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в цих вимогах.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду від 30 січня 2020 року в частині визнання за ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_6 скасувати та ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради в частині визнання права користування житловим приміщенням.

В іншій частині рішення не переглядалося.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19.10.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

В.М. Триголов