Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4476/23
Провадження № 2/711/1667/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого-судді Скляренко В.М.

при секретарі Копаєвій Є.В.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Черкаської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулась до суду з позовом до Черкаської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з яких: 1/3 частка в порядку спадкування спадщини після смерті ОСОБА_5 ; 1/3 частка в порядку спадкування спадщини після смерті ОСОБА_6 ; 1/3 частка на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.1997 року, укладеного та зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) та зареєстрованого в ЧООБТІ.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що позивачці та її батькам на праві спільної часткової власності в рівних частках належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира була придбана ними на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.1997р., зареєстрованого товарною біржею «Українська Біржа Нерухомості». Після смерті матері, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачка прийняла у встановленому законом порядку спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини до нотаріуса, але не отримувала свідоцтва про прийняття спадщини. Також після смерті батька, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачка теж прийняла спадщину у встановленому законом порядку. На теперішній час позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтв про прийняття спадщини після смерті батьків, яким належало по 1/3 частці квартири, проте нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на відповідні частки квартири, оскільки договір купівлі-продажу квартири не може бути прийнятий нотаріусом в якості правовстановлюючого документу через те, що на момент його укладання не був нотаріально посвідчений. З тих же підставі нотаріус відмовив позивачці в укладанні договору дарування належної їй 1/3 частки квартири. За таких обставин позивачка позбавлена можливості отримати документ про підтвердження набуття нею у спадщину майна після смерті батьків, а також документ, що підтверджує її право власності, внаслідок чого звернулась до суду з даним позовом.

Від відповідачів не надходило на адресу суду письмового відзиву проти позову.

12.07.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням порядку розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

На підставі клопотання позивачки 12.07.2023р. судом постановлено ухвалу, якою витребувано у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М.: копію Спадкової справи за № 16/2015 та у спадковому реєстрі за №573362279, заведеної після смерті ОСОБА_5 , 1951 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та копію Спадкової справи № 92/2022 та у спадковому реєстрі за № 70056195, заведеної після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

25.07.2023р. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М. на виконання ухвали від 12.07.2023р. до суду були надані копії спадкових справ померлої ОСОБА_5 та померлого ОСОБА_6 , а також інформаційні довідки зі Спадкового реєстру.

За клопотанням представника позивачки усною ухвалою суду від 03.08.2023р. залучено до участі у справі в якості співвідповідачів: ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

18.09.2023р. на адресу суду надійшла заява ОСОБА_3 , в якій вона зазначила, що не заперечує проти задоволення позову в повному обсязі та просить розглядати справу без її участі.

19.09.2023р. судом постановлено ухвалу про закриття провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_7 у зв`язку з тим, що останній помер у травні 2020 року.

19.09.2023р. судом закрите підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника Черкаської міської ради Луніна К.В., яка діє на підставі довіреності №329-01-21 від 31.01.2023р., на адресу суду надійшло клопотання, в якому вона просила розглянути справу без представника Черкаської міської ради та ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.

Від відповідача ОСОБА_4 на адресу суду надійшла заява, в якій вона зазначила, що не заперечує проти задоволення позову в повному обсязі та просить розглядати справу без її участі.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Джирма А.В., яка діє на підставі ордеру серії СА №1060344 від 03.08.2023р., підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що позивачка є єдиним спадкоємцем після смерті батьків і успадкувала все їх майно, проте позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на належні померлим частки квартири через відсутність належного правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності померлих на таку квартиру. Зауважила, що відсутність належного правовстановлюючого документу на квартиру та відмова нотаріуса у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину на квартиру порушує законні права позивачки на успадкування майна після смерті батьків та на отримання документу, що підтверджує її право власності, внаслідок чого вона змушена звернутись до суду з даним позовом.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивачка є донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження /а.с. 8/.

ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та позивачка, з однієї сторони, та ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_4 , з іншої сторони, 20.11.1997р. уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та позивачка купили квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, загальна площа 44кв.м., в тому числі житлова площа 30кв.м., та розташована на четвертому поверсі п`ятиповерхового цегляного будинку (далі спірна квартира). Зазначений договір був укладений та зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Черкаська філія) відповідно до протоколу відкритих торгів №2 від 20.11.1997р. та зареєстрований з реєстраційним номером №491-2 /а.с. 19/.

У подальшому, на підставі вищевказаного Договору купівлі продажу за ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та позивачкою було зареєстровано право власності (по 1/3 частці за кожним) на спірну квартиру в КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», що підтверджується листом №43129о від 23.06.2023р. /а.с. 23/. Також цим же листом КП «ЧООБТІ» підтверджено, що загальна площа квартири на теперішній час змінилась і складає 44,8кв.м. (була 44,1кв.м.), згідно «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001р. №127.

Згідно висновку про вартість спірної квартири від 06.07.2023р., складеного ПП ФОП ОСОБА_8 , загальна ринкова вартість 1/3 частки спірної квартири на момент оцінки складає 149 937 грн. /а.с. 26/, а відтак загальна ринкова вартість всієї квартири складає 449 811 грн. (149 937 грн. х 3).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у реєстрі відсутня інформація про наявність зареєстрованих прав на спірну квартиру, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою від 30.06.2023р. №337659240 /а.с. 82/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_5 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть /а.с. 64/.

Після її смерті на підставі заяви позивачки від 14.04.2015р. у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М. було заведено спадкову справу №16/2015. Після смерті ОСОБА_5 єдиним спадкоємцем її майна, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, є позивачка. У зв`язку із прийняттям спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 позивачкою отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на належне померлій майно у вигляді права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 /а.с. 75, 76/.

28.06.2023р. позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку спірної квартири, що належала померлій ОСОБА_5 , але постановою від 30.06.2023р. нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спірної квартири. Дана відмова обґрунтована тим, що в якості документа, який підтверджує право власності на зазначену квартиру, позивачкою був наданий договір купівлі-продажу, який зареєстрований на товарній біржі, але не був посвідчений нотаріально /а.с. 77-84/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки - ОСОБА_6 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть /а.с. 41/.

Після його смерті на підставі заяви позивачки від 19.12.2022р. у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М. було заведено спадкову справу №92/2022. Після смерті ОСОБА_6 єдиним спадкоємцем його майна, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, є позивачка, що підтверджується матеріалами спадкової справи №92/2022 /а.с. 38-61/.

28.06.2023р. позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку спірної квартири, що належала померлому ОСОБА_6 , але постановою від 30.06.2023р. нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спірної квартири. Дана відмова обґрунтована тим, що в якості документа, який підтверджує право власності на зазначену квартиру позивачкою був наданий договір купівлі-продажу, який зареєстрований на товарній біржі, але не був посвідчений нотаріально /а.с. 53-59/.

Крім того, 28.06.2023р. позивачка звернулась до приватного нотаріуса Степаненко А.М. з заявою про посвідчення договору дарування 1/3 частки спірної квартири, що належить позивачці на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 20.11.1997р. та зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа нерухомості», на користь ОСОБА_9 .. Постановою від 30.06.2023р. нотаріус відмовив позивачці у вчиненні відповідної нотаріальної дії і обґрунтував таку відмову тим, що в якості документа, який підтверджує право власності на зазначену квартиру позивачкою був наданий договір купівлі-продажу, який зареєстрований на товарній біржі, але не був посвідчений нотаріально /а.с. 17-18/.

За таких обставин, позивачка вважає, що спірна квартира входить до складу спадщини її померлих батьків, а тому вона має право на набуття у власність часток такої квартири в порядку спадкування, але її право не визнається, внаслідок чого вона звернулась до суду з зазначеним позовом.

Таким чином існує спір з приводу порядку реалізації права на спадкування за законом та права власності, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та іншими нормативно-правовими актами.

Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК).

Частиною першою статті 1269 ЦК визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що після смерті своїх батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позивачка подала у визначений законом строк заяву про прийняття спадщини. Будь-які інші особи з заявами про прийняття спадщини не звертались. Заповітів за життя померлі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не складали. На момент своєї смерті ОСОБА_6 проживав один, а отже відсутні особи, які могли фактично прийняти спадщину після його смерті. Таким чином, єдиним спадкоємцем майна, що залишилось після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , є позивачка.

Згідно ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що підставою для відмови у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину на відповідні частки спірної квартири стала відсутність належного правовстановлюючого документу про підтвердження права власності спадкодавців на таку квартиру, оскільки договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого позивачка та спадкодавці придбали спірну квартиру на товарній біржі 20.11.1997р., не був посвідчений нотаріально.

Надаючи оцінку підставам набуття права власності на спірну квартиру суд виходить з наступного.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р. роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На момент укладання біржової угоди, яка є предметом судового розгляду, спірні правовідносини регулювались нормами ЦК УРСР (1963р).

Згідно ст. 153 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Натомість ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР передбачалось, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах.

У відповідності до ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом.

Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995р., зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996р. за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права щодо необхідності нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу жилих будинків, укладених на товарній біржі.

Зі змісту договору купівлі-продажу від №491-2 від 20.11.1997р. вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Черкаська філія) та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК УРСР підлягає реєстрації в Черкаському об`єднаному бюро технічної інвентаризації.

Згідно листа КП «Черкаське ОБТІ» від 23.06.2023р. за вих. №43129о станом на 01.01.2013р. право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 по 1/3 частці за кожним на підставі договору купівлі-продажу № 491-2 від 20.11.1997р.

Отже, отримавши державну реєстрацію в КП «Черкаське ОБТІ» права власності на спірну квартиру, яку позивачка разом з батьками придбала за договором купівлі-продажу №491-2 від 20.11.1997р., що зареєстрований на Товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості», держава тим самим визнала їх право власності на таку квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.

Варто звернути увагу, що Закон України «Про товарну біржу» (в редакції станом на 05.09.1997р.) дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій, були внесені лише у 2003 році.

У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у 1997 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі.

Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу №491-2 від 20.11.1997р., що зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості».

Разом з тим, незважаючи на те, що на теперішній час право власності позивачки та померлих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на спірну квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку, відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, укладеного 20.11.1997р., в силу дії норми ст. 227 ЦК УРСР свідчить про його недійсність, а відтак такий договір не є належним правовстановлюючим документом про підтвердження права власності на нерухоме майно, що перешкоджає позивачці оформити право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку.

Отже, враховуючи що позивачка набула у не заборонений законом спосіб право власності на 1/3 частку спірної квартири та прийняла спадщину після смерті своїх батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , але не має можливості отримати документ на підтвердження права власності на спадщину, до складу якої входить нерухоме майно, то її право є порушеним і підлягає захисту.

Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань.

Згідно ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи, що позивачка відповідно до закону вчинила всіх необхідних заходів для належного прийняття у спадщину 2/3 часток спірної квартири після смерті своїх батьків, проте не має можливості отримати відповідного свідоцтва та позбавлена можливості зареєструвати своє право, то суд приходить до висновку про те що її право не визнається, а отже може бути захищене судом шляхом визнання за нею права власності на відповідну квартиру. При цьому, беручи до уваги, що позивачка є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, а відповідне спадкове майно знаходиться на території територіальної громади м. Черкаси, то Черкаська міська рада є належним співвідповідачем у даній справі.

За таких обставин суд доходить висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог, внаслідок чого позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачкою при зверненні до суду в сумі 4498,11 грн. Натомість в позовній заяві позивачка просила не відшкодовувати їй судові витрати, а відтак відсутня необхідність розглядати питання про розподіл судових витрат між сторонами.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 5, 13, 81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодекс України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні ОСОБА_2 до Черкаської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 26 жовтня 2023 року.

Головуючий: В.М. Скляренко