Справа № 343/1111/23
Провадження № 22-ц/4808/1226/23
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Струтинської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на рішення Долинського районного суду від 14 серпня 2023 року, ухвалене в складі судді Керніцького І.І., у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

в с т а н о в и в:

12 травня 2023 Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з 86730,36 грн. матеріальної шкоди в порядку регресу.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 18.01.2016 року ПрАТ «СК «Провідна» було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ/9153754. Забезпеченим транспортним засобом за полісом є автомобіль Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 .

23.11.2016 року близько 17:45 год. неповнолітній на той час водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою по вул. Грушевського, 22 в м. Долина, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження.

За даним фактом було відкрито кримінальне провадження №0000319 за вчинення правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.

07.02.2019 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з досягненням правопорушником ОСОБА_4 повноліття. Вказаною постановою встановлено, що водій автомобіля Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 порушив вимоги п. 12.3 ПДР України, що стало причиною настання ДТП.

Відносно ОСОБА_5 (батька ОСОБА_1 ), який передав своєму синові право керування транспортним засобом, складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 184, ст.ст. 124, 122-4, 126 КУпАП та направлений до суду для притягнення до адміністративної відповідальності. Постановою Долинського районного суду від 08.04.2019 року ОСОБА_5 визнано винним за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 184 КУпАП, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.ст. 124, 122-4, ч. 2 ст. 126 КУпАП, закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Враховуючи наявність у винуватця полісу, потерпілий ОСОБА_3 звернувся до ПрАТ «СК «Провідна» із заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку із заподіянням шкоди здоров`ю потерпілого.

На підставі зібраних документів ПрАТ «СК «Провідна» складено експертний висновок про розмір виплати при заподіянні шкоди життю та здоров`ю третіх осіб та страховий акт № на суму 86730,36 грн., яку було перераховано на користь потерпілого, що підтверджується платіжним дорученням №025638 від 09.07.2019 року з відомістю до нього.

В ході досудового розслідування кримінального провадження №0000319 встановлено, що відповідач керував транспортним засобом, не маючи права на керування ним, залишив місце ДТП, будучи причетним до нього.

Оскільки на дату вчинення ДТП (23.11.2016 року) ОСОБА_6 не було 18 років, то відповідно у нього не було посвідчення водія на право керування транспортним засобом.

Посилаючись на зазначене, позивач вважає, що відповідач на підставі абзаців «б», «в» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобов`язаний відшкодувати шкоду в порядку регресу в розмірі 86730,36 грн.

Рішенням Долинського районного суду від 14 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням судом норм процесуального та матеріального права, за неповного з`ясування обставин справи.

Зазначає, що на дату звернення до суду з цим позовом в Україні тривав карантин, тому відповідно до пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), і не сплив по сьогоднішній день.

Крім того, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, який в подальшому продовжено. А відповідно до Закону №2120-IX від 15.03.2022 року Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

При цьому згідно вимог ч. 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Отже строк позовної давності позивачем не пропущено.

Натомість суд не застосував вказані норми закону, які підлягали застосуванню, та помилково відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Із зазначених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, стягнути з відповідача судові витрати, понесені позивачем.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

На його думку доводи апелянта про те, що строк позовної давності не пропущено, є безпідставними з огляду на статті 257, 258 ЦК України та правову позицію Верховного Суду у постанові від 10.01.2019 року у справі №200/13392/13-ц, згідно якої строк позовної давності при регресі починає обчислюватися з того моменту, коли страховик виплатив відшкодування. Регресна вимога може бути пред`явлена протягом трьох років, з дня виконання зобов`язання про відшкодування шкоди. Вважає необґрунтованими посилання апелянта на застосування карантину з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №990/102/22 від 08.12.2022 року, згідно з якою воєнний стан, карантин і незнання української мови не є поважними причинами для пропуску строку для звернення до суду, а також правову позицію Верховного Суду у постанові від 21.07.2022 року у справі №127/2897/13-ц, згідно з якою питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Щодо позовних вимог зазначає, що позивачем не доведено наявність вини відповідача у подіях 23.11.2016 року відносно ОСОБА_3 , отримання тілесних ушкоджень та лікування останнього, які стали підставою виплати страхового відшкодування. Натомість при реєстрації у Долинському відділі поліції події 23.11.2016 року не було зафіксовано заподіяння ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, а в поданій поліції заяві він зазначав, що не має претензій до водія. В день події ДТП потерпілий відмовився від госпіталізації, а надані в подальшому медичні довідки та призначення йому інвалідності, дані висновку експерта від 12.10.2017 року не стосуються такої події. Згідно довідок Івано-Франківської травматологічної МСЕК серії АВ №0897560 від 23.08.2018 року, серії 12 ААБ №304855 від 27.08.2019 року, серії 12 ААБ №158282 від 13.08.2019 року до акту огляду МСЕК як причина інвалідності зазначено загальне захворювання, а не травми чи інше ушкодження здоров`я. За результатами комісійної судово-медичної експертизи за матеріалами кримінального провадження №0000319, матеріалами цивільної справи №343/2276/19 та медичними документами на ім`я ОСОБА_3 встановлено, що наявні тілесні ушкодження останнього, діагноз у медичній справі МСЕК пов`язати з травмою 23.11.2016 року не має можливості. Також посилається на те, що в документах про звільнення ОСОБА_3 з попереднього місця роботи і прийняття на інше не йшлося про отримання ним трав, каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, протипоказаність важкої праці чи довготривалої ходи. Тому вважає, що ОСОБА_3 надав позивачу неправдиві та недостовірні документи, а виплата страхового відшкодування була здійснена безпідставно. Відповідно, відсутні підстави для звернення до відповідача з даним позовом.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Дворський В.М. щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, врахувати подані у відзиві на апеляційну скаргу заперечення.

Представник ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» - Мисюкевич К.В. подала до суду апеляційної інстанції заяву, в якій просить розглядати справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18 січня 2016 року ПрАТ «СК «Провідна» було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ/9153754 зі строком дії з 24.01.2016 року до 23.01.2017 року включно. Забезпеченим транспортним засобом за полісом є автомобіль марки Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого являється батько відповідача - ОСОБА_7 (а.с. 7).

Під час розгляду справ про адміністративні правопорушення та кримінальне провадження встановлено, що 23 листопада 2016 року близько 17:45 год. неповнолітній водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою по вул. Грушевського, 22 в м. Долина вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження.

Постановою слідчого СВ Долинського відділення поліції Калуського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області Хомин Д.В. від 07 лютого 2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000319 від 01.06.2017 року (щодо відповідача), закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого с. 1 ст. 28 КК України (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України), оскільки на момент настання ДТП ОСОБА_6 було 15 років, а тому він не є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 286 КК України, а вчинив суспільно-небезпечне діяння до досягнення віку, з якого настає кримінальна відповідальність, і до якого судом можуть бути застосовані заходи виховного характеру. Однак на час завершення досудового розслідування ОСОБА_6 уже виповнилось 18 років, а тому застосувати до нього заходи виховного характеру (які застосовуються тільки до неповнолітніх) неможливо (а.с. 29-30).

Постановою Долинського районного суду від 08.04.2019 року у справі №343/606/19 батька відповідача - ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення (вчинення неповнолітніми віком від чотирнадцяти до шістнадцяти років правопорушення, відповідальність за яке передбачено цим Кодексом, крім порушень, передбачених частинами третьою або четвертою статті 173-4 цього Кодексу). Провадження у справі про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 3 ст. 184 КУпАП, закрито на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, визначених частиною 5 статті 38 КУпАП. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.ст. 124, 122-4, ч. 2 ст. 126 КУпАП, закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП (а.с. 31-32).

15 травня 2019 року потерпілий ОСОБА_3 , враховуючи наявність у винуватця ДТП страхового поліса, звернувся до ПрАТ «СК «Провідна» із заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку із заподіянням йому шкоди здоров`ю (а.с. 8). До вказаної заяви долучив фіскальні та товарні чеки за придбання лікарських препаратів та засобів на суму 4858,78 грн., а також медичні документи (а.с. 9-23).

На підставі наданих документів ПрАТ «СК «Провідна» складено Експертний висновок № про розмір виплати при заподіянні шкоди життю та здоров`ю третіх осіб (а.с. 24) та Страховий акт № на суму 86730,36 грн. (а.с. 25) (4858,78 грн. відшкодування витрат на лікування; 60341,56 грн. відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; 17400,00 грн. відшкодування шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності; 4130,02 грн. відшкодування моральної шкоди), яку перераховано на користь ОСОБА_3 , про що свідчать копії Відомості №ВПТ-002254 від 08.07.2019 року та Платіжного доручення №025638 від 09.07.2019 року (а.с. 4, 5).

Позивач також зазначав, що на дату вчинення ДТП ОСОБА_6 не виповнилось 18 років, відповідно у нього не було посвідчення водія на право керування транспортним засобом; крім того він залишив місце ДТП, будучи причетним до нього, тому відповідач згідно пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобов`язаний відшкодувати ПрАТ «СК «Провідна» шкоду в порядку регресу.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ним встановлено, що 09 липня 2019 року ПрАТ «СК «Провідна» здійснило регламентну виплату потерпілій у ДТП особі ОСОБА_3 у розмірі 86730,36 гривень, внаслідок чого до позивача перейшло право зворотної вимоги по сплаті страхового відшкодування. Разом з тим, позивачем пропущено строк позовної давності, який при регресі обчислюється з моменту здійснення відповідної виплати страхового відшкодування, і про його застосування було заявлено відповідачем. Тому з підстав, передбачених ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, суд відмовив у позові.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із вказаними висновками з огляду на таке.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За загальним правилом, передбаченим статтею 1166 ЦК України, шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до ч. 16 ст. 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (частина перша статті 25 Закону України «Про страхування»).

Завдання потерпілому шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю породжує виникнення позадоговірного (деліктного) зобов`язання, в якому праву потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок особи, яка завдала шкоди.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, а також моральну шкоду (частина перша статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (стаття 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Таким чином, потерпілий має право вимоги до страховика в договірному зобов`язанні згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Страховик здійснює виплати відповідно до умов договору, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде визнана страховим випадком, виключно в межах страхової суми.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховик відповідно до статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» набуває право зворотної вимоги (регресу).

Так, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом без права керування транспортним засобом відповідної категорії, а також, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди (п. «б» та «в») підп. 38.1.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Подібні висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 12.04.2022 у справі №373/1392/20 та від

У справі, що переглядається, ПрАТ «СК» «Провідна» просила стягнути з відповідача у порядку регресу страхове відшкодування шкоди, виплаченої нею потерпілому.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, проаналізувавши норми матеріального права, які підлягали застосуванню до правовідносин у цій справі, суд першої інстанції правильно констатував, що позовні вимоги про стягнення в порядку регресу відшкодування шкоди, виплаченої потерпілому ОСОБА_3 є обґрунтованими.

Доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу щодо необґрунтованості позовних вимог, колегія суддів відхиляє, враховуючи таке.

Під час розгляду справи про адміністративні правопорушення та кримінального провадження встановлено факт ДТП, винуватцем якого є відповідач, внаслідок якого ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження.

Довідкою, виданою 27.03.2018 року Долинською центральною районною лікарнею підтверджується, що потерпілий ОСОБА_3 перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні з видачею листка непрацездатності за період з 24.11.2016 року (з наступного дня після ДТП) по 23.06.2017 року, тобто більше семи місяців (а.с. 17).

У матеріалах справи містяться фіскальні та товарні чеки за придбання лікарських препаратів та засобів на суму 4858,78 грн., а також медичні документи, які пов`язані саме з лікуванням потерпілого ОСОБА_3 від ушкоджень, отриманих внаслідок ДТП (а.с. 9-23).

ПрАТ «СК «Провідна» складено експертний висновок про розмір виплати при заподіянні шкоди життю та здоров`ю третіх осіб (а.с. 24) та страховий акт № на суму 86730,36 грн. (а.с. 25), яку перераховано на користь ОСОБА_3 , про що свідчить платіжне доручення №025638 від 09.07.2019 року (а.с. 4).

Отже, потерпілий ОСОБА_3 подав докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. ПрАТ «СК «Провідна» взято вказані докази до уваги, визначено розмір виплати при заподіянні шкоди здоров`ю та здійснено таку виплату на користь потерпілого.

Судом встановлено, що на дату вчинення ДТП відповідачу ОСОБА_6 не виповнилось 18 років, відповідно у нього не було посвідчення водія на право керування транспортним засобом, а також він залишив місце ДТП, будучи причетним до нього, тому відповідач на підставі абзаців «б», «в» пп. 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобов`язаний відшкодувати ПрАТ «СК «Провідна» шкоду в порядку регресу.

Що стосується посилань відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що позивачем не доведено наявність вини відповідача у подіях 23.11.2016 року відносно ОСОБА_3 , отримання тілесних ушкоджень та лікування останнього, які стали підставою виплати страхового відшкодування, натомість при реєстрації у Долинському відділі поліції події 23.11.2016 року не було зафіксовано заподіяння ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, а в поданій поліції заяві він зазначав, що не має претензій до водія, то апеляційний суд зазначає наступне.

Факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами, відповідач як особа, винна в дорожньо-транспортній пригоді, притягнутий до відповідальності, і страховик сплатив страхове відшкодування.

Постановою слідчого СВ Долинського відділення поліції Калуського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області Хомин Д.В. від 07 лютого 2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000319 від 01.06.2017 року щодо відповідача було закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого с. 1 ст. 28 КК України (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України), оскільки на момент настання ДТП ОСОБА_6 було 15 років, а тому він не є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 286 КК України, а вчинив суспільно-небезпечне діяння до досягнення віку, з якого настає кримінальна відповідальність, і до якого судом можуть бути застосовані заходи виховного характеру. Однак на час завершення досудового розслідування ОСОБА_6 уже виповнилось 18 років, а тому застосувати до нього заходи виховного характеру (які застосовуються тільки до неповнолітніх) неможливо (а.с. 29-30).

При цьому в даній постанові зазначено, що причиною настання дорожньо-транспортної пригоди з технічної точки зору стали обставини, пов`язані із невідповідністю дій водія автомобіля вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Отже закриття відносно відповідача кримінального провадження не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відповідно до положень статті 1187 ЦК України цивільно-правова відповідальність наступає і без вини водія, за винятком умов, передбачених частиною п`ятою цієї статті ЦК України.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 травня 2022 року у справі №450/4163/18 (провадження №61-21017 св 21).

При цьому факт заподіяння потерпілому ОСОБА_3 тілесних ушкоджень внаслідок ДТП 23.11.2016 року та лікування останнього, які стали підставою виплати страхового відшкодування, підтверджується матеріалами кримінального провадження (а.с. 29-30), поясненнями самого відповідача та його батька (а.с. 26-28), показами свідків. Зокрема, встановлено, що в момент наїзду (удару) автомобіль, яким керував відповідач, контактував передньою частиною посередині із правим стегном потерпілого. Від удару його відкинуло на декілька метрів і він впав на проїжджу частину дороги.

Згідно наданих позивачем медичних довідок ОСОБА_3 вбачається, що такий перебував на лікуванні з наступного дня після вказаного ДТП (24.11.2016 року) безперервно по 23.06.2017 року. Вказаного періоду стосуються і долучені копії товарних чеків та квитанцій про придбання ліків. А сам факт того, що в день ДТП останній відмовився госпіталізації і претензій до водія, не може свідчити про відсутність тілесних ушкоджень внаслідок цієї події.

Твердження сторони відповідача про те, що згідно довідок Івано-Франківської травматологічної МСЕК серії АВ №0897560 від 23.08.2018 року, серії 12 ААБ №304855 від 27.08.2019 року, серії 12 ААБ №158282 від 13.08.2019 року до акту огляду МСЕК як причина інвалідності ОСОБА_3 зазначено загальне захворювання, а не травми чи інше ушкодження здоров`я, відсутність зв`язку такої з ДТП 23.11.2016 року також не підтверджують.

Відповідно до п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317, причинами інвалідності є: загальне захворювання; інвалідність з дитинства; нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоров`я); професійне захворювання; поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержані під час чи внаслідок військових, бойових дій, виконання службових обов`язків.

Підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту (п. 27 Положення).

Загальне захворювання як причина інвалідності визначається за залишковим принципом. Тобто якщо інвалідність не спричинена нещасним випадком на виробництві чи професійним захворюванням, то її причиною визнається загальне захворювання. До загального захворювання прирівнюють нещасний випадок невиробничого характеру.

Відтак, порушення в організмі, зумовлені наслідками травм у зв`язку з нещасним випадком внаслідок ДТП, є підставою встановлення III групи інвалідності загального захворювання.

Твердження відповідача про те, що в документах про звільнення ОСОБА_3 з попереднього місця роботи і прийняття на інше не йшлося про отримання ним травм, каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, протипоказаність важкої праці чи довготривалої ходи, суд не бере до уваги, оскільки такі не стосуються обставин даної справи.

Таким чином висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування шкоди в порядку регресу є правильними, а доводи сторони відповідача про те, що ОСОБА_3 надав позивачу неправдиві та недостовірні документи для виплати страхового відшкодування не знайшли свого підтвердження.

Заперечення відповідача щодо необґрунтованості та безпідставності позовних вимог спростовуються належними та допустимими доказами, що містяться у матеріалах справи, та були здобуті та досліджені судом у процесі розгляду справи.

Крім того апеляційний суд зазначає, що відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Водночас, після погодження в цілому із рішенням місцевого суду (який встановив обґрунтованість позовних вимог), відповідач у тому ж відзиві зазначає доводи щодо необґрунтованості позовних вимог, що суперечить його попередній позиції.

Разом з цим, із апеляційний суд не може погодитися з висновком місцевого суду про те, що позивач пропустив строк звернення до суду із даним позовом.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною п`ятою статті 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Строк позовної давності при регресі починає обчислюватися з того моменту, коли страховик виплатив відшкодування. Регресна вимога може бути пред`явлена протягом трьох років, з дня виконання зобов`язання про відшкодування шкоди. Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 10 січня 2019 року у справі №200/13392/13-ц.

Встановлено, що страхове відшкодування потерпілій у ДТП особі виплачено ПрАТ «СК «Провідна» 09 липня 2019 року. Тому перебіг строку позовної давності необхідно обчислювати саме з цієї дати.

Строк позовної давності мав би спливати 09 липня 2022 року (а.с. 4).

З позовом у цій справі ПрАТ «СК «Провідна» звернулося 12 травня 2023 року (а.с. 1).

Відповідачем подано до суду заяву про застосування позовної давності до вимог позивача (а.с. 78-79).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Разом з тим постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався і діє по даний час.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України від 17 березня 2020 року №530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом №540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Крім того, 17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до ЦК України, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.

24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022, від 18 квітня 2022 року №259/2022, від 17 травня 2022 року №341/2022, від 12 серпня 2022 року №573/2022, від 07 листопада 2022 року №757/2022, від 06 лютого 2023 року №58/2023, від 01 травня 2023 року №254/2023 воєнний стан в Україні неодноразово було продовжено, включно до 18 серпня 2023 року.

Отже, оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви (12 травня 2023 року) про стягнення шкоди в порядку регресу в Україні діяв правовий режим воєнного стану, а 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, відповідно до п.п. 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивач не пропустив позовну давність, визначену статтею 257 ЦК України, підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з її пропуском не було. Тому вимоги ПрАТ «СК «Провідна» про відшкодування шкоди в порядку регресу підлягають до задоволення.

Такі правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 21.06.2023 року у справі №727/4133/22, від 21 червня 2023 року у справі №201/11583/21 (провадження №61-811св23), від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21 (провадження №61-5238св22).

При цьому колегія суддів вважає, що місцевий суд помилково врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 08 грудня 2022 року у справі №990/102/22, оскільки спір у вказаній справі розглядався за правилами адміністративного судочинства та виник з інших правовідносин.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ПрАТ «СК «Провідна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 86730 грн. 36 коп.

Згідно ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦКП України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на задоволення апеляційної скарги та задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6710 грн. судового збору, сплаченого за подання позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» задовольнити.

Рішення Долинського районного суду від 14 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (юридична адреса: м. Київ, проспект Повітрофлотський, 25, ) 86730 (вісімдесят шість тисяч сімсот тридцять) грн. 36 коп. матеріальної шкоди в порядку регресу.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (юридична адреса: м. Київ, проспект Повітрофлотський, 25, ) 6710 (шість тисяч сімсот десять) грн. 00 коп. судового збору, сплаченого за подання позову та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2023 року.