ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/41/22 Номер провадження 22-ц/814/3007/23Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Галушко А.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 листопада 2022 року, ухвалене суддею Андрієць Д.Д., повний текст рішення складено 02.12.2022,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

в с т а н о в и л а :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном.

В обґрунтування позову вказує, що вона є співвласником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З кінця 2019 року відповідач ОСОБА_2 не надає їй ключі від квартири. Відповідач ОСОБА_3 у квартирі не проживає, але добровільно ключі також не надає.

Такими діями відповідачі створюють їй перешкоди у користуванні власністю.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном. Судові витрати покладено на позивача.

З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилась позивач ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення її позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідачі у суді першої інстанції підтвердили факт зміни замка на вхідних дверях спірної квартири. Отже ця обставина встановлена судом, як і факт звернення до відповідачів з письмовою вимогою про передачу позивачу екземпляра ключів від вхідних дверей квартири, яка залишена відповідачами без реагування.

Зазначає, що вона зверталася до поліції з приводу створення відповідачами перешкод в користуванні квартирою, що підтверджено матеріалами справи, проте суд безпідставно не взяв до уваги наданий нею доказ.

Позивач вважає, що висновки суду про недоведеність вимог не відповідають обставинам справи, а її позовні вимоги доведені належними доказами.

У відзивах на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Ковальчук О.М. та представник ОСОБА_2 адвокат Гонтар В.М. просять залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення суду першої інстанції, яке вважають законним і обґрунтованим.

Так, представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Ковальчук О.М. вказує, що позивачка тривалий час не проживає у квартирі, у неї наявні всі ключі від вхідних дверей до квартири, її право власності на квартиру не оспорюється. Тоді як позивачка постійно конфліктує зі співвласниками, намагається вселити сторонніх осіб до спільного майна, що підтверджено листом поліції від 22.06.2022, не має наміру домовлятися зі співвласниками про порядок користування майном. Доказів на підтвердження своїх вимог позивачкою не надано.

Представник відповідача адвокат Гонтар В.М. навів аналогічні доводи, та серед іншого вказав, що суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні клопотання про приєднання доказів (протоколу звернення до поліції від 07.09.2022), не порушував норм процесуального права.

У судове засідання в режимі відеоконференції в приміщенні Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з`явилися відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Ковальчук О.М.

Позивач ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_4 , а також відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, в тому числі на електронну адресу представників, що відповідає приписам ч.5, 6, п.2 ч.8 ст. 128, ч.5 ст. 130 ЦПК України та є належним повідомленням (а.с. 132-136).

Крім цього, позивач ОСОБА_1 повідомлена про день, час і місце розгляду справи засобами телефонного зв`язку.

Неявка осіб, належним чином повідомлених про день, час і місце розгляду справи не перешкоджає її розгляду, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 , її представника адвоката Ковальчука О.М., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 належить по 1/3 частці у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Кременчуцької міської ради Полтавської області» від 16.05.2022 №61/1174 (а.с. 39).

30.10.2021 ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 направила досудову вимогу про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, в якій зазначила, що на цей час у спірній квартирі, співвласником якої є позивачка, проживає ОСОБА_2 , яка перешкоджає користуватися належною їй частиною квартири та не надає ключі від вхідних дверей та не пускає до житла. У зв`язку з чим просить надати їй ключі від вхідних дверей та допустити до спірної квартири, виділивши для проживання одну із кімнат, або сплатити матеріальну компенсацію вартості 1/3 частини спільного майна (а.с. 7).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачі створюють їй перешкоди у користуванні квартирою та добровільно не передають ключі від вхідних дверей.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine", заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вказана норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є співвласником спірної квартири, де наразі проживає відповідач ОСОБА_2 , яка перешкоджає їй користуватися належною їй частиною спірного нерухомого майна, не впускає її до квартири, не надає ключі від вхідних дверей, починаючи з кінця 2019 р. З цього приводу вона зверталася до відповідачів як усно, так і письмово, остання досудова вимога надіслана поштою 30.10.2021., проте відповідачі не реагують на її вимоги. В кінці 2019 р. вона звернулася до поліції, однак відповіді не отримала. Оскільки у неї відсутні документи на підтвердження права власності на квартиру та технічні документи, вона не може зазначити, до якої саме кімнати бажає вселитися.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заперечували проти позову, посилаючись на те, що між ними та позивачкою існують неприязнені стосунки, оскільки ОСОБА_1 приводить сторонніх осіб до їхньої спільної квартири, де вони гучно себе поводять, через що у них виникають конфлікти, після чого вона йде з дому та тривалий час проживає за іншою адресою, у зв`язку з чим вони зверталися до поліції. Позивачка не проживає у спірній квартирі, не цікавиться нею, комунальні платежі не сплачує та не опікується майном, яке залишилося у квартирі. Позивачка має ключі від вхідних дверей, а її право власності на квартиру ними не заперечується та не оспорюється. Натомість позивачка намагається вселити сторонніх осіб до квартири, які не є членами сім`ї, а конфлікти позивачки носять системний характер про що свідчать звернення до поліції.

До письмового відзиву на позов ними додано лист Кременчуцького районного управління поліції від 22.06.2022, адресованому ОСОБА_2 , в якому зазначено, що згідно обліково-реєстраційної документації у період з 2019 по 2022 р.р. від неї зареєстровані звернення до органу поліції з приводу розподілу квартири, пошкодження замка у квартирі та щодо конфлікту, у зв`язку з чим були проведені перевірки та прийняті рішення у відповідності ЗУ «Про звернення громадян», оскільки відсутні підстави для внесення відомостей до ЄРДР, передбачених ч.1 ст. 214 КК України (а.с. 58).

Колегія суддів наголошує, що зазначене свідчить про наявність між сторонами конфліктних ситуацій щодо спільного проживання у належній їм на праві власності квартирі та не доводить, що відповідачі чинять позивачці перешкоди у користуванні спірним нерухомим майном, не впускають позивачку до належної їм квартири та не надають їй ключі від вхідних дверей.

Доказів того, що позивачка зверталася до поліції до подання позову у зв`язку з тим, що відповідачі не впускають її до спірної квартири, чи не надають ключі від вхідних дверей, ні місцевому, ні апеляційному судам не надано.

Враховуючи те, що позивачка не надала достатніх належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі створюють їй перешкоди у користуванні спірним нерухомим майном, не впускають її та добровільно не передають ключі від вхідних дверей до квартири, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що додана позивачкою до позовної заяви надіслана на адресу відповідачів досудова вимога щодо надання ключів або сплати вартості 1/3 частини не доводить в достатньому обсязі той факт, що відповідачі чинять перешкоди позивачці у користуванні спірною квартирою.

Інших належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували те, що через дії відповідачів позивач не має можливості належним чином здійснювати право власності, суду першої інстанції не надано.

Оскільки позивачкою не було доведено наявності перешкод у користуванні своєю власністю, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 , які фактично дублюють обґрунтування позовних вимог, зводяться до незгоди з ухваленим рішенням суду та не підтверджені належними, допустимими і достатніми доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 послалася на те, що суд безпідставно відмовив у клопотанні про приєднання доказів, які подані 22.09.2022, після подачі позову.

Колегія суддів, перевіряючи ці доводи, зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частина 4 ст. 83 ЦПК України встановлює, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частина 5 ст. 177 ЦПК України встановлює, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Докази, які просила приєднати позивачка (а.с. 79), були надані на підтвердження обставин, які виникли 07.09.2022, тобто після подання позовної заяви до суду (04.01.2022) та закриття підготовчого провадження (05.07.2022).

Отже вони обґрунтовано не взяті до уваги судом першої інстанції.

Крім цього, в матеріалах справи міститься ксерокопія вказаного клопотання (а.с. 10), без додатків. При цьому позивачкою до апеляційної скарги не додано копії цього клопотання з додатками, що позбавляє суд апеляційної інстанції дослідити їх та надати власну правову оцінку.

Також колегія суддів зауважує, що позивачка не надала жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували її особисті звернення до поліції до подання позову, чи на час його подання, чи до закриття підготовчого засідання у цій справі, з приводу того, що відповідачі не впускають її до спірної квартири чи не надають ключі від вхідних дверей. Відповідних актів з цього приводу в присутності позивачки, сусідів, представника житлової організації не складалося.

Крім того, позивачкою не надано таких доказів і до апеляційної скарги.

Отже рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів не встановлено.

За таких обставин апеляційна скарга залишається апеляційним судом без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно пп в) п 4) ч. 1 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: резолютивної частини із зазначенням: розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Пунктом 1.6. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» закріплено, що за подання до суду юридичною особою апеляційної скарги на рішення суду сплачується судовий збір в розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

У п.28 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №1 0 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», який є чинним, роз`яснено, що якщо факт недоплати судового збору з`ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов`язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді (стаття 191 ЦПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень статті 88 ЦПК або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 207 ЦПК.

Враховуючи те, що за подання у 2022 році позову ОСОБА_1 , який містить дві вимоги нематеріального характеру про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном та вселення, підлягав сплаті та був сплачений відповідно до ухвали місцевого суду від 19.01.2022 судовий збір у сумі 1984,80 грн. (а.с. 19) (по 992,40 грн. за кожну вимогу), то за подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягав сплаті судовий збір у сумі 2977,20 грн. (1984,80 х150%=2977,20). Тоді як позивачка сплатила 1488,60 грн. судового збору (а.с. 100,102). Отже нею не доплачено за подання апеляційної скарги 1488,60 грн. судового збору.

Приймаючи до уваги те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 залишається апеляційним судом без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, недоплачена позивачкою сума судового збору 1488,60 грн. за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з неї в дохід держави.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави 1488,60 грн (тисяча чотириста вісімдесят вісім гривень 60 копійок) судового збору, не доплаченого за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30.10.2023.

Головуючий: О. В. Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук