Справа № 489/8124/21
Провадження №2/489/379/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судового засідання Войтенко К.М.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Краснова Світлана Миколаївна про розірвання договору довічного утримання та застосування наслідків його розірвання

встановив.

Позивачка звернулася до суду з позовом, яким просила: розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 06 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1174; застосувати наслідки розірвання Договору довічного утримання (догляду) від 06.10.2016, посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1174 шляхом повернення у власність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 ; скасувати заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладеної у зв`язку з посвідченням Договору довічного утримання (догляду) від 06.10.2016, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1174, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31807418 від 11.10.2016, вид обтяження: заборона на нерухоме майно. Мотивуючи свої вимоги тим, що 06 жовтня 2016 року між нею та ОСОБА_2 укладено спірний Договір довічного утримання (догляду). За умовами вказаного договору, вона передала у власність відповідачці належну їй на праві приватної власності, квартиру АДРЕСА_1 . В свою чергу відповідачка прийняла у власність вказану квартиру, взамін зобов`язалася надати їй види матеріального забезпечення та догляду: транспортні послуги, оплата послуг медичного персоналу, придбання ліків та інші медичні витрати, щомісячна грошова оцінка яких складає 1000,00 грн. Також відповідачка зобов`язалася готувати їй їжу, прати та прасувати одяг, білизну та надавати інші види догляду, а також зобов`язалася сплачувати всі податкові та інші обов`язкові платежі та нести всі витрати, пов`язані з нерухомим майном. Вона, як самотня людина похилого віку, що має тривале стійке захворювання, мала дійсний намір на виконання умов Договору довічного утримання та сподівалася, що відповідачка має такий намір. Проте, тривалий час відповідачка відмовляється виконувати свої зобов`язання за Договором довічного утримання. Зі своєї пенсії вона самостійно сплачує комунальні послуги, купує та готує їжу, пере та прасує одяг, а також виконує інші побутові справи. Окрім того, самостійно витрачає кошти на своє лікування. У період з 24 липня 2021 року по 02 серпня 2021 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні. За весь період перебування у лікарні, вона не отримала від відповідачки ані підтримки, ані матеріальної допомоги. Відповідачка відмовляється навіть спілкуватися з нею та не відповідає на телефонні дзвінки.

Від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить залишити за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що доводи, які вказані у позові не відповідають дійсності. Обов`язки, передбачені спірним Договором довічного утримання, вона виконувала повністю, шляхом надання позивачці матеріального забезпечення та догляду. Купувала ліки, продукти харчування, готувала їжу, прала одяг, прибирала в квартирі. З моменту укладення договору, позивачка чотири рази перебувала на стаціонарному лікуванні. Вона повністю забезпечувала позичку необхідною їжею, виконувала призначення лікарів, купувала ліки та інше. Крім того, вона супроводжувала позивачку до стоматолога та при необхідності викликала службу таксі та оплачувала послуги транспортування. Після виписки позивачки з Міської лікарні № 1, вона почала проживати разом з позивачкою по жовтень 2021 року, потім переїхала до себе в квартиру, але продовжувала кожного дня відвідувати позивачку та виконувати умови Договору. Помилковим є твердження позивачки про те, що вона не сплачувала кошти за житлово-комунальні послуги. У Договорі довічного утримання не передбачено обов`язку щодо сплати за комунальні послуги та не передбачено обов`язку забезпечувати позивачку безкоштовним проживанням. Більш того, позивачці було призначено субсидію. Позивачка виходить з квартири тільки у двір посидіти на лавці. Аптеки, банки, соціальні служби, пошти, сплата коштів, оформлення документів цим всім займалася вона. Наприкінці жовтня 2021 року позивачка відібрала у неї ключі від квартири та заборонила її відвідувати. Проте, вона все рівно купувала продукти харчування, готувала їжу та приносила позивачці, намагалася налагодити стосунки. Ставлення позивачки змінилося до неї, оскільки сусідка з іншого під`їзду почала її відвідувати та підбурювати проти неї. Продовжувати виконувати свої обов`язки за Договором довічного утримання вона не може з вини позивачки, яка не приймає від неї допомоги та відмовилася від її послуг. Вона сумлінно виконувала свої обов`язки за договором протягом п`яти років. За ці роки нею були витрачені значні кошти на матеріальне забезпечення та догляд відносно позивачки, а тому вважає, що має право на 1/3 частки спірної квартири.

Ухвалою суду від 07.12.2021, частково забезпечено позов, шляхом накладення арешту.

Ухвалою суду від 22.12.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 14.12.2022, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 06.03.2023, відкладено розгляд справи та витребувано докази.

Від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що з травня 2021 року, як зазначає позивачка, договір довічного утримання перестав виконуватися у зв`язку з погіршенням відносин між сторонами.

Відповідачка суду пояснила, що вона з позивакою разом працювали та вона допомагала позивачці як могла: купувала продукти харчування, готувала їжу, супроводжувала до лікарні, частково сплачувала за ліки особисто вона, частково позивачка. Позивачка сама запропонувала укласти спірний договір довічного утримання. Ключі від квартири ОСОБА_4 передала їй особисто. Після того, як до позивачка почала приходити ОСОБА_5 , ОСОБА_4 між ними відносини погіршилися, позивачка почала її виганяти з квартири. У 2021 році вона повернула позивачці ключі від квартири та остання повідомила про те, що за нею доглядає ОСОБА_5 . З того часу, вона неодноразово намагалася приходити до позивачки та налагодити зв`язок, проте, до квартири потрапити не вдавалося.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого філією Миколаївської міської служби приватизації 15 грудня 1993 року, дублікат якого виданий Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 24 грудня 2015 року, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. 28 грудня 2015 року за реєстровим № 2585.

06 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 (далі - відчужував) та ОСОБА_2 (далі набувач) укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М., зареєстрований в реєстрі за № 1174 (далі Договір).

Відповідно до п. 1 Договору, ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м..

Згідно п. 4 Договору, ОСОБА_2 прийняла у власність зазначене нерухоме майно, взамін чого зобов`язалася забезпечувати відчужувача ОСОБА_4 утриманням та доглядом довічно.

Відповідно до п.п. 8, 9, 10 Договору, набувач зобов`язується надавати відчужувану наступні види матеріального забезпечення та догляду: транспортні послуги, повністю, незалежно від розміру, оплата вартості послуг медичного персоналу, придбання ліків та інші медичні витрати, щомісячна грошова оцінка яких складає за домовленістю сторін 1000 грн. У разі необхідності, а саме: у випадку хвороби, преребування у безпорадному стані та таке інше, набувач зобов`язується готувати відчужувану їжу, прати та прасувати його одяг, білизну та надавати інші види догляду, а також повністю, незалежно від розміру, сплатити вартість послуг медичного персоналу, придбання ліків та інші медичні витрати. Набувач сплачує всі податкові та інші обов`язкові платежі та несе всі витрати, пов`язані з нерухомим майном, як власник, з моменту виникнення права власності, що визначено в п. 8 цього Договору. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати її.

Згідно п. 19 Договору, цей договір може бути розірваний за домовленістю сторін або за рішенням суду за позовом однієї з сторін. Цей договір припиняється у зв`язку зі смертю відчужувача.

Як вбачається з п.п. 22, 23 Договору, сторони підтвердили, що договір цей не носить характеру мнимого та удаваного правочину і відповідає дійсним намірам створити для себе зазначені юридичні наслідки. Сторони підтверджують, що ними надана виключно правдива інформація щодо будь-якого питання, пов`язаного з укладенням цього договору, ними надані дійсні документи, в яких відсутні будь-які підробки, сторони попередили про наявність чи відсутність будь-яких осіб, прав чи інтереси яких може стосуватися укладення цього договору.

Позивач, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору, вважає що він підлягає розірванню з поверненням сторін у попередній стан.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок непрацездатності та похилого віку.

Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення набувачем передбачених договором дій. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання, у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач має убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 21.06.2021 у справі № № 644/1566/19, від 25.02.2021 у справі №686/13821/19, від 28.03.2018 у справі № 509/513/16-ц, від 29.08.2018 у справі № 755/1226/17-ц та від 06.05.2020 у справі № 755/1750/19.

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20).

Згідно ч. 2 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.

Відповідно до п.п. 8, 9, 10 Договору, набувач зобов`язується надавати відчужувану наступні види матеріального забезпечення та догляду: транспортні послуги, повністю, незалежно від розміру, оплата вартості послуг медичного персоналу, придбання ліків та інші медичні витрати, щомісячна грошова оцінка яких складає за домовленістю сторін 1000 грн. У разі необхідності, а саме: у випадку хвороби, преребування у безпорадному стані та таке інше, набувач зобов`язується готувати відчужувану їжу, прати та прасувати його одяг, білизну та надавати інші види догляду, а також повністю, незалежно від розміру, сплатити вартість послуг медичного персоналу, придбання ліків та інші медичні витрати. Набувач сплачує всі податкові та інші обов`язкові платежі та несе всі витрати, пов`язані з нерухомим майном, як власник, з моменту виникнення права власності, що визначено в п. 8 цього Договору. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати її.

Досліджуючи положення п. 8-10 Договору, приписи укладеного між сторонами договору довічного утримання (догляду) не містять чітко визначеного порядку утримання, строків та періодичності виконання, їх обсягу.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У судовому засіданні відповідач пояснила, що до жовтня 2021 у позивача не було до неї претензій щодо виконання договору, вона купувала продукти, готувала їжу, супроводжувала у лікарні, купувала ліки, якийсь час з травня по жовтень 2021 проживала разом з ОСОБА_4 , оскільки продала свій будинок. Позивач була сама ініціатором укладання договору довічного утримання. Ключі від квартири позивач надала сама. За комунальні послуги позивач сплачувала сама, оскільки говорила що отримує субсидію. Потім до позивача почала приходити ОСОБА_5 . Після жовтня 2021 стосунки між нею та позивачем погіршились, ОСОБА_4 стала виганяти її з квартири, забрала ключі, сказала що їй не потрібна її допомога, що у неї є людина ( ОСОБА_6 ), яка їй допомагає і буде за нею доглядати. Протягом 5 років вона доглядала за позивачем і не мала наміру відмовлятись від виконання умов договору, але з жовтня 2021 вона була позбавлена доступу до ОСОБА_4 , відповідно й можливості виконувати договір.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є головою правління ОСББ. До 24.02.2022 вона бачила ОСОБА_2 , була з нею знайома, знала що вона доглядає жінку, яка мешкає в їх будинку. ОСОБА_2 зверталась до неї за поміччю, просила поради як правильно зафіксувати те, що вона доглядає за ОСОБА_4 .. Вона порадила фіксувати все за допомогою фото чи відео зйомки. Була ситуація, коли кошти за комунальні послуги ОСОБА_8 відправила не на той рахунок і вона допомогла їй вирішити це питання. Відповідача вона бачила десь два рази на тиждень, коли зустрічала її то вона зазначала що несе продукти та їжу ОСОБА_9 . У 2021 році у ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був конфлікт, та остання перестала доглядати за позивачем. Зараз ОСОБА_4 лежача, за нею доглядає ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що у жовтні 2021 їй зателефонувала ОСОБА_9 , яка була близькою подругою її мами, і сказала що жінка яка за нею доглядає не приходить три дні та не приносить їй їжу, вона голодна. Вони дзвонили ОСОБА_8 , але вона не відповідала. Потім звернулись до адвоката, який порадив звернутись до суду з позовом про розірвання договору утримання. Вона знає Хвалибу з 2017, про наявність договору довічного утримання дізналась восени 2021, про нього їй розказала сама позивач. До осені 2021 Хвалиба не зверталась до неї за допомогою, з ОСОБА_8 вона не була знайома. Хвалиба розказувала що ОСОБА_11 на тиждень купувала та привозила їй продукти, якийсь час мешкала разом з нею. Зараз, з жовтня 2021 вона особисто допомагає ОСОБА_9 , доглядає за нею. Один раз з жовтня 2023 вона прийшла до Хвалиби та побачила продукти біля дверей. Чи проходила Хвалиба лікування до жовтня 2021 їй невідомо.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона працювала медсестрею у інфекційній лікарні. ОСОБА_13 лежала у відділенні де вона працювала. ОСОБА_14 приїхала разом з ОСОБА_9 до лікарні, доглядала її, купувала ліки. Бабуся була дуже вередлива, у неї важкий характер, спілкуватись з нею було дуже важко. ОСОБА_8 купувала все що було треба, була присутня у лікарні майже кожне її чергування. Це було у 2019, що відбувалось після цього їй невідомо.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що з ОСОБА_16 вона знайому десь 15 років. Багато разів бачила її поруч з її будинком, оскільки будинки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 розташовані поруч. Хвалибу знає, оскільки вона працювала контролером в Обленерго і була щонайменше раз на місяць у неї. Знає що ОСОБА_8 купувала продукти, ложила у лікарню Хвалибу. Зустрічала ОСОБА_16 на пошті, коли сплачували комунальні послуги. В останій час ОСОБА_16 перестали пускати до квартири, ОСОБА_16 перестала ходити оскільки ОСОБА_9 не пускала її, а згодом її стала доглядати інша людина. Знає що ОСОБА_16 жила у Хваліби десь 3-4 місяці. Особисто бачила коли Хвалиьбу забирала швидка і ОСОБА_16 була поруч.

До показів свідка ОСОБА_17 суд відноситься критично, оскільки вона пояснила, що знає ОСОБА_18 оскільки живе у сусідньому під`їзді. Особисто з позивачем не спілкувалась, про ситуацію знає лише зі слів сусідів.

З долучених до матеріалів справи квитанцій про сплату комунальних послуг, вбачається, що ОСОБА_4 сплачує за комунальні послуги, які подаються до квартири АДРЕСА_1 у листопаді та грудні 2019 року, у грудні 2020 року та за весь 2021 рік (а.с. 10-38).

Відповідно до виписки з історії хвороби № 4438/572, ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні з 18.05.2017 по 09.06.2017 у КНП ММР «Міська лікарня № 3». Внесені відомості про довірену особу «Андрій» та зазначені номера телефонів.

З медичних документацій, які надійшли до суду 10.04.2023 від КНП «Миколаївський обласний центр лікування інфекційних хвороб» Миколаївської обласної ради, ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні з 05.09.2018 по 19.09.2018. Внесено відомості про довірену особу «Світлана Миколаївна сусідка» та зазначено номер телефону.

Як вбачається з довідки лікаря стоматолога від 24.02.2023, ОСОБА_4 проходила лікування у період з 26.01.2021 по 04.03.2021. Відвідувала лікаря у супроводі ОСОБА_2 .

Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 2581, ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні з 24.07.2021 по 02.08.2021 в НКП «Міська лікарня № 1».

Позивачкою долучено до матеріалів справи квитанції на придбання медичних препаратів з 25 липня 2021 року по 30 липня 2021 року (а.с.41).

Позивачка в позові зазначає, що за весь період перебування у лікарні, вона не отримала від відповідачки ані підтримки, ані матеріальної допомоги. Відповідачка відмовляється навіть спілкуватися з нею та не відповідає на телефонні дзвінки.

Відповідачкою долучено до матеріалів справи копії квитанцій про придбання продуктів харчування за період з 28 листопада 2021 року по лютий 2022 року та 06.04.2022

Проте, сама відповідачка у відзиві на позовну заяву зазначає, що починаючи з жовтня 2021 року позивачка відібрала у неї ключі від квартири та заборонила її відвідувати. На підтвердження зазначеного до матеріалів справи долучено розписку ОСОБА_2 , завірену підписами свідків та ОСББ «Космонавтів 148Б».

Судом враховано, що позивачка за станом здоров`я й забезпеченістю принаймні до жовтня 2021 не вимагала постійного, систематичного догляду. Виконання його умов впродовж тривалого часу відбувався за вимогою, коли в цьому у позивачки виникала потреба. Відповідач фактично визнає та не оспорює факту що з жовтня 2021 вона фактично не виконує обов`язки за договором.

Суд, на підставі досліджених доказів, пояснень учасників процесу та свідків дійшов висновку, про необхідність розірвати договір довічного утримання, оскільки встановлено що відповідач не здійснює догляд за позивачем щонайменше з жовтня 2021.

Правові наслідки розірвання договору довічного утримання (догляду) передбачено положеннями ст.756 ЦК України, відповідно до яких, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України, при розірванні договору, зобов`язання сторін припиняються.

Як вбачається з Договору довічного утримання (догляду) від 06.10.2016, приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М., на підставі статті 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням цього договору довічного утримання (догляду) накладено заборону відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна: однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 та належить ОСОБА_2 до припинення дії договору довічного утримання.

Оскільки судом встановлені підстави для розірвання договору довічного утримання, то квартира АДРЕСА_1 підлягає поверненню у власність позивачки ОСОБА_4 .

Щодо клопотання відповідачки про визнання за нею частки квартири АДРЕСА_1 , як компенсацію за догляд позивачки, яке фактично викладене у відзиві на позовну заяву, слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що відповідачка протягом тривалого часу, з 2016 року по 2021 рік, виконувала умови договору довічного утримання, витрачала зусилля, час та грошові кошти, в тому числі, окрім іншого, на транспортні витрати продовж 2016-2021 року, на відвідування лікарні під час проходження лікування позивачкою, приготування їжі, відвідування, догляд й спілкування. Це підтверджено матеріалами та не спростовується і самою позивачкою.

Проте, вищезазначене не можна оцінити в грошовому еквіваленті, оскільки доказів, з яких би вбачалася грошова оцінка витрачених коштів відповідачкою, суду не надано.

Крім того, відповідачкою не заявлено вимогу про залишення за набувачем права власності на частку квартири АДРЕСА_1 саме в позовному провадженні шляхом подання зустрічного позову зі сплатою судового збору, поданням доказів відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства; не визначено майнову оцінку витрачених коштів по догляду за позивачкою та частку квартири, яку бажає відповідачка залишити за набувачем.

Враховуючи вищевказане, суд позбавлений можливості розглядати це як позовну вимогу в межах розгляду дійсного спору, з реалізацією сторонами всіх прав та обов`язків як сторін по справі.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на сторону пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3178,00 грн.

Відповідно до ч. 9 ст.158 ЦПК України вжиті за ухвалою суду від 07.12.2021 заходи забезпечення позову після набрання рішенням законної сили підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Краснова Світлана Миколаївна про розірвання договору довічного утримання та застосування наслідків його розірвання задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання від 06 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М., зареєстрований в реєстрі за № 1174.

Застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання, а саме:

повернути у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 ;

скасувати заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладеною у зв`язку з посвідченням Договору довічного утримання (догляду) від 06.10.2016, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1174, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31807418 від 11.10.2016, вид обтяження: заборона на нерухоме майно.

Після набрання рішення законної сили заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою суду від 07 грудня 2021 року, а саме: арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі Договору довічного утримання (догляду) від 06 жовтня 2016 року посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Красновою С.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1175/1 - скасувати.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Третя особа: приватний нотаріус Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Краснова Світлана Миколаївна, юридична адреса: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення складено «30» жовтня 2023.

Суддя Н.О. Рум`янцева