Справа № 317/2624/21
№/п 2/317/31/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Ачкасова О.М.

при секретарі Дмитрієвій І.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадженні у м. Запоріжжі у загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та скасування державної реєстрації транспортного засобу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та скасування державної реєстрації транспортного засобу, посилаючись на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 1995 року. Транспортний засіб MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, був придбаний за спільні кошти подружжя, однак всупереч цьому відповідачка самостійно на власний розсуд, без згоди позивача, як співвласника, розпорядилась рухомим майном шляхом його відчуження. Автомобіль було відчужено на користь доньки, ОСОБА_3 , якій достеменно було відомо, що транспортний засіб належить позивачу та ОСОБА_2 на праві спільної власності. Таким чином, при укладенні правочину купівлі-продажу транспортного засобу відповідачем ОСОБА_2 з відповідачем ОСОБА_3 , стороною правочину порушені вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо відповідності цього правочину нормам ЦК України, тому відповідний правочин є недійсним. Позивач також вказав, що договір купівлі-продажу був укладений перед зверненням ОСОБА_2 до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу, з метою позбавлення позивача права власності на нього, адже після продажу транспортного засобу він вже не є спільною сумісною власністю подружжя та не може бути предметом спору про поділ майна подружжя. Крім того, позивач вважає, що спірний автомобіль відповідно до договору купівлі-продажу від 29.05.2021 був проданий за заниженою вартістю, а також те, що фактично транспортним засобом після укладення спірного правочину продовжує користуватись його колишня дружина - відповідач ОСОБА_2 , у зв`язку із чим, позивач був вимушений звернутися із позовом до суду.

Позивач у судове засідання не з`явився, від його представника- адвоката Шоніної О.В. надійшла заява, у якій вона позов підтримала у повному обсязі, просила суд його задовольнити, та розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача. Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явилася, була повідомлена належним чином про місце та час розгляду справи, надала суду заяву, у якій просила суд відкласти розгляд справи у зв`язку із тим, що її представник- адвокат Сєчин Я.М. терміново виїхав до міста Києва, та надала суду посадочний документ з датою виїзду з м.Запоріжжя до м.Києва 23.10.2023 р. Крім того, у судові засідання, які були призначені на 03.08.2023 р. на 09 год. 30 хвл. та на 19.09.2023 р. на 09 год. 30 хвл., відповідачка ОСОБА_2 та її представник- адвокат Сєчин Я.М. також не з`явилися. Відповідачка ОСОБА_3 та її представник адвокат Касьяненко Г.О. у судове засідання повторно не з`явилися, були повідомлені належним чином про місце та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Крім того, у судові засідання, які були призначені на 03.08.2023 р. на 09 год. 30 хвл. та на 19.09.2023 р. на 09 год. 30 хвл., відповідачка ОСОБА_3 та її представник також не з`явилися.

Раніше відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі свого представника - адвоката Касьяненко Г.О. надали до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечували в повному обсязі та зазначили, що ствердження позивача, що договір купівлі-продажу було вчинено з метою уникнення поділу транспортного засобу після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 є припущенням позивача. Також відповідачі стверджували, що автомобіль придбаний ОСОБА_2 за особисті кошти від особистого доходу відповідача, отриманого від підприємницької діяльності, а тому вона має право використовувати його на власний розсуд. Також відповідачі зазначили, що при підписанні спірного правочину транспортний засіб було передано відповідачу ОСОБА_3 , яка розпоряджалась ним на власний розсуд. На спростування доводів щодо заниженої вартості автомобіля, відповідачі зазначили, що вони є близькими родичами, а тому було визначену таку вартість автомобілю. Відповідачі не заперечували, що відповідач ОСОБА_3 починаючи з 2016 року дійсно мешкала та працювала у Чеській Республіці, отримувала там дохід. Після укладення спірного правочину відповідач ОСОБА_3 вступила у володіння придбаного майна та розпорядилась ним на власний розсуд, залишивши його у тимчасове користування відповідача ОСОБА_2 . Позивач та його представник не скористались своїм правом подати до суду відповідь на відзив. Суд, вважає можливим розглянути справу у загальному позовному провадженні за відсутності сторін у справі, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до положень ст.223 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, дослідивши усі докази у сукупності, суд вважає, що позов є законним та обгрунтованим, тому підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 цього ж кодексу передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із роз`ясненнями, що містяться у п. 23 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21.12.2007 р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, накопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28.04.1995 по 27.07.2021 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Згідно рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.07.2021 р., шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 28.11.1995 р., виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського району м. Запоріжжя, актовий запис №960. Згідно тверджень, викладених у відзиві на позов, починаючи з 2016 року ОСОБА_3 проживає у Чеській Республіці, перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , ведуть спільний бюджет протягом чотирьох років, отримує дохід у Чеській Республіці. За період шлюбу за рахунок спільних сумісних коштів подружжя придбало автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу 242/2021/2396316 від 21.01.2021 р., згідно якого ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 вищезазначений транспортний засіб. Факт придбання транспортного засобу під час перебування у зареєстрованому шлюбу з позивачем визнається відповідачкою ОСОБА_2 . Відповідно до копії договору комісії №7106/21/006470 від 29.05.2021 відповідачка ОСОБА_2 доручила Комітенту ВП №11 ТОВ «ЗАПОРІЖЖЯ ДРАЙВ КОМПАНІ» за комісійну плату вчинити продаж транспортного засобу за 9208 гривень, що також підтверджується акту технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер №7106/21/006470 Того ж дня, 29.05.2021 р., ВП №11 ТОВ «ЗАПОРІЖЖЯ ДРАЙВ КОМПАНІ» уклало договір купівлі-продажу транспортного засобу №7106/21/006470 від 29.05.2021 року, відповідно до якого автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, було відчужено на користь ОСОБА_3 за 9208 гривень., що також підтверджується актом огляду реалізованого транспортного засобу №7106/21/006470 від 29.05.2021 року. На підставі вищевказаних документів автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , був перереєстрований 29.05.2021 на нового власника ОСОБА_3 . Згідно довідки №45/21 від 28.07.2021 р., виданої спеціалістом автотоварознавцем, аварійним комісаром, оцінювачем ОСОБА_6 , вартість автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, станом на 28.07.2021 р., становила 69411 Доларів США, що за курсом НБУ (1 ДОЛЛАР = 26,906 грн.) дорівнювала 1607104 грн. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, стаття 60 СК України містить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Тобто, із зазначеного слідує, що у разі, коли одним із подружжя відчужується автомобіль, який є об`єктом спільної сумісної власності, правочин щодо відчуження автомобіля виходить за межі дрібного побутового, а тому письмова згода другого з подружжя має бути посвідчена нотаріально. Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.12.2020 року справа №726/1606/17, провадження №61-3533св19. Зі змісту пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Виходячи, із досліджених матеріалів справи, спірний автомобіль MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску, був придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, а отже є їхньою спільною сумісною власністю і кожна зі сторін має рівні права на нього. Посилання відповідачів та їх представника про те, що спірний автомобіль придбано за власні кошти ОСОБА_2 в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. Зі зустрічними позовними вимогами про визнання автомобіля особистою власністю подружжя відповідачка ОСОБА_2 не зверталась. Окрім того, відповідачкою ОСОБА_2 не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаних обставин. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Так, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про відсутність його письмової згоди на укладення договору купівлі-продажу автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, 2019 року випуску. Разом із тим, згідно із ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 726/2165/15-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 916/2813/18, у постанові від 15.06.2020 Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у справі №430/1281/14-ц . Разом із тим, суд вважає за необхідне зазначити, що з відзиву, поданого адвокатом Касьяненко Г.О. в інтересах відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_3 є дуже близьким родичем ОСОБА_2 (її донькою), була обізнана про придбання транспортного засобу саме її батьками під час перебування у шлюбі, відсутність письмової згоди батька ОСОБА_1 на укладення спірного правочину та вчинення такого правочину сторонами вже на момент подачі заяви про розірвання шлюбу відповідачем ОСОБА_2 . Суд також враховує правові висновки Верховного Суду, зроблені у постанові 23.12.2020 колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи №726/1606/17, відповідно до яких: «доводи касаційної скарги про те, що судами не наведено доказів про те, що відповідачі при укладенні спірного договору купівлі-продажу діяли недобросовісно є необґрунтованими, оскільки відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору». Таким чином, оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України і є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи, викладені у відзиві на позов, а саме, що спільні кошти подружжя не використовувались у підприємницькій діяльності ОСОБА_2 то дохід отриманий від такої підприємницької діяльності є особистим доходом відповідачки ОСОБА_2 , який вона має право використовувати на власний розсуд, а тому вважала, що мала право використовувати на власний розсуд, а позивач згоди на продаж транспортного засобу не надавав, так як спільні кошти подружжя на його придбання не витрачались, враховуючи наведене, суд вважає безпідставним та необґрунтованим, а обставини та факти, на які посилається представник відповідачів ОСОБА_7 у відзиві, не доведеними, неналежними та належними та допустимими доказами. Згідно ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку із задоволенням позову, на користь позивача підлягають стягненню з відповідачів судові витрати зі сплати судового збору за подання позову та заяви про забезпечення позову у розмірі 1135,00 грн. з кожної. Керуючись ст.ст. 2, 13, 77, 81, 133, 141, 258, 263-265, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 3, 203,204, 215, 315, 325, 368, 369 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 65, 69,70 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі. Визнати недійсним договір купівлі-продажу №7106/21/006470 від 29.05.2021 року транспортного засобу - MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, легковий універсал чорного кольору, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , номер двигуна НОМЕР_4 , дизельний, об`ємом 1950 см.куб., укладений між ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) та ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ). Скасувати державну реєстрацію транспортного засобу MERCEDES-BENZ, модель GLE 300D, легковий універсал чорного кольору, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , номер двигуна НОМЕР_4 , дизельний, об`ємом 1950 см.куб. за ОСОБА_3 . Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) судові витрати за подання позову та заяви про забезпечення позову у розмірі 1135,00 грн. Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) судові витрати за подання позову та заяви про забезпечення позову у розмірі 1135,00 грн. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного тексту рішення суду 26.10.2023 року.

Суддя: О.М. Ачкасов