Справа № 953/508/22
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ

26 жовтня 2023 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі
головуючої судді- Лисиченко С.М.,
за участю секретаря судового засідання Кот Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
ОСОБА_1 (надалі- позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою, у якій, після збільшення позовних вимог, прохав суд стягнути з ОСОБА_2 (надалі- відповідач, ОСОБА_2 ): 332 203,12 грн.- борг за договором позики; 363 868,12 грн.- штрафні санкції у вигляді 3% річних за період прострочення повернення суми позики, інфляційні нарахування за користування позикою, пеню (подвійну ставку НБУ); 50 000,00 грн.- моральну шкоду.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01.02.2019 між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики у простій письмовій формі- розписки, відповідно до умов якого він передав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4200 доларів США та 178 615,00 грн., які відповідач зобов`язався повернути до 20.12.2019, однак свого зобов`язання не виконав, у визначений строк борг не повернув. Невиконання відповідачем грошового зобов`язання з повернення суми позики у встановлені договором строки тягнене за собою відповідальність, передбачену положеннями ЦК України, а саме стягнення з відповідача на його користь за період з 21.12.2019 по 31.05.2023 штрафних санкцій: 3% річних у розмірі 34 321,59 грн.; інфляційних втрат у розмірі 169310,92 грн.; пені (подвійної ставки НБУ) в розмірі 160 235,61 грн.
Крім того, позивач зазначає, що протиправними діями відповідача завдано йому значну моральну шкоду, яка виразилась в переживаннях, душевних стражданнях, необхідністю додаткових зусиль для організації свого життя та повернення грошових коштів. Розмір завданої позивачу моральної шкоди, останній оцінює в 50 000,00 грн.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м.Харкова від 17.01.2022 визначено головуючого суддю: Садовського К.С.
Ухвалою суду від 01.02.2022 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.
02.02.2022 представником позивача подано до канцелярії суду заяву на виконання ухвали від 01.02.2022.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08.02.2022 відкрито загальне позовне провадження по даній справі та призначено підготовче засідання.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Харкова, 12.04.2023 визначено головуючу суддю у справі: Лисиченко С.М. Підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи: звільнення з посади, Відповідно до п.2.3.50 Положень про автоматизовану систему документообігу суду винятково у разі, коли суддя у передбачених законом випадках не може продовжувати розгляд справи (рішення Вищої ради правосуддя №325/0/15-23 від 11.04.2023 «Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Київського районного суду м.Харкова у відставку»).
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.04.2023 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - прийнято до провадження судді Київського районного суду м. Харкова Лисиченко С.М., призначено підготовче засідання.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 01.08.2023 підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.
У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином був повідомлений. Представник позивача - адвокат Літвінова І.С. подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи..
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Заяв, клопотань, відзив не подавав.
З огляду на неявку в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а також згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
01.02.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики у простій письмовій формі. На виконання умов договору ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4200 доларів США та 178 615,00 грн., які боржник зобов`язався повернути до 20.12.2019, однак свого зобов`язання не виконав, у визначений строк борг не повернув.
Вказані обставини підтверджуються борговою розпискою від 01.02.2019, оригінал якої знаходиться у володінні позивача та безпосередньо був досліджений судом. Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами саме договору позики.
Суд зазначає, що відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні обов`язки згідно з вимогами ч. 1 ст.14ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Стаття 626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ст. 638, 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Аналізуючи наведені правові норми, суд приходить до висновку, що розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Тобто, відповідно до положень ст.1046-1047 ЦК України підтвердженням факту передачі грошей є розписка і в такій ситуації не обов`язково укладати окремий договір позики або нотаріально посвідчувати підпис боржника.
Крім того, суд зазначає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц та у постанові Верховного суду України від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц .
Позивачем, на підтвердження укладення з відповідачем договору позики та його умов, надано розписку позичальника ОСОБА_2 від 01.02.2019 про отримання ним від позивача 4200 доларів США та 178615,00 грн., які відповідач зобов`язався повернути до 20.12.2019.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Зміна або розірвання договору відповідно до ст. 651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання у відповідності до ст.599 ЦК України припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно ч.4 ст.631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Як встановлено судом, оскільки не спростовано відповідачем, в установлений договором строк борг не повернув.
Отже, матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 01.02.2019.
Суд зазначає, що ст. 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1,2 ст. 192 ЦК України).
Такі випадки передбачені ст. 193, ч.4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим ч.2 ст.553 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Тобто, виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Вказана правова позиція зазначена, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц.
Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
При цьому, істотним для розуміння дійсного змісту та умови укладеного договору є саме те, що курс гривні до іноземної валюти підлягав застосуванню й обрахунку саме на день платежу. Днем виконання зобов`язання, станом на який визначається курс валюти до курсу платежу у національній валюті, - є курс станом на день фактичного виконання грошового зобов`язання.
З огляду на те, що відповідач отримав у позику частину коштів в еквіваленті 4200 доларів США та зобов`язався повернути еквівалент суми 4200 доларів США, оскільки інше не передбачене договором, враховуючи, що відповідач не повернув кошти за договором позики, враховуючи положення ст.533 ЦК України, суд дійшов висновку про визначення еквіваленту у гривнях за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ), що діяв на станом на 24.01.2023, як зазначає позивач у заяві про збільшення позовних вимог.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 по справі 635/8489/18.
За таких обставин, з огляду на те, що відповідач належним чином не виконав зобов`язань за договором позики від 01.02.2019, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу згідно якого, суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу за договором позики у розмірі 332 203,12 грн., а саме: 153 588,12 грн. еквіваленту 4200 доларів США, виходячи з офіційного курсу Національного банку України (далі - НБУ), що діяв станом на 24.01.2023 та становив 36,5686 грн.; 178 615,00 грн..
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 169 310,92 грн. та 3 % річних у розмірі 34 321,59 грн., нараховані за період з 21.12.2019 по 31.05.2023, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України у конструкції ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою є цивільно-правовими.
Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.
Згідно із ст. 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Частина 2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Таким чином, оскільки частина грошового зобов`язання за договором позики від 01.02.2019. визначено сторонами у іноземній валюті та становить 4200 доларів США, то інфляційні втрати на вказану суму не підлягають стягненню.
При цьому, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача інфляційні втрати за порушення грошового зобов`язання з повернення боргу в сумі 178 615,00 грн. за період з 21.12.2019 по 31.05.2023, що становлять 92 381,31 грн. (178 615,00 x 1.51720915 - 178 615,00).
Розрахунок інфляційний втрат здійснювався судом з за формулою: ІІС = ( ІІ1:100 )x( ІІ2:100)x(ІІ3:
100 )x (ІІZ:100 ), з яких, ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
Останній період: IIc (100,20:100) x (99,70:100) x (100,80:100) x (100,80:100) x (100,30:100) x (100,20: 100) x (99,40:100) x (99,80:100) x (100,50:100) x (101,00:100) x (101,30:100) x (100,90:100) x (101,30:10) x (101,00:100) x (101,70:100) x (100,70:100) x (101,30:100) x (100,20:100) x (100,10:100) x (99,80:100) x (101,20:100) x (100,90:100) x (100,80:100) x (100,60:100) x (101,30:100) x (101,60:100) x (104,50:100) x (103,10:100) x (102,70:100) x (103,10:100) x (100,70:100) x (101,10:100) x (101,90:100) x (102,50:100) x 100,70: 100) x (100,70:100) x (100,80:100) x (100,70:100) x (101,50:100) x (100,20:100) x (100,50:100) = 1.51720915.
У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 76 929,61 грн. інфляційних втрат.
Щодо стягнення 3% річних суд зазначає, що оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
Отже, 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті.
У частині другій ст.625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.219 р. по справі №464/3790/16-ц.
Отже, з огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором позики від 01.02.2019, позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних.
Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, здійснений позивачем на суму боргу за договором позики від 01.02.2019 за період з 21.12.2019 по 31.05.2023, яка визначена у договорі у доларах США та гривні, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 34 321,47 грн, а саме: 18 453,62 грн. - за порушення грошового зобов`язання з повернення боргу в сумі 178 615,00 грн.; 15 867,85 грн., еквіваленту 433,92 долару США, виходячи з офіційного курсу Національного банку України, що діяв на час звернення позивача до суду із заявою про збільшення позовних вимог 05.06.2023 та становив 36,5686 грн. за 1 доларів США.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені (подвійної облікової ставки НБУ) у розмірі 160 235,61 грн., нарахованої за період з 21.12.2019 по 31.05.2023 за порушення грошового зобов`язання у національній валюті України гривні , суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно із ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
За приписами до ч. 2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст.1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Аналіз наведених норми чинного законодавства свідчить про те, що максимальний розмір пені, визначений Законом, пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. При цьому оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.
Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 905/1923/16, від 13.07.2018 року у справі № 916/2393/17, від 06.03.2019 року у справі № 916/4692/15.
З огляду на зазначене, суд, перевіривши розрахунок, здійснений позивачем, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 160 235,61 грн., яка нарахована за період з 21.12.2019 по 31.05.2023, із врахуванням подвійної облікової ставки НБУ в день прострочення.
Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц, провадження № 14-714цс19, дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Суд зазначає, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
З урахуванням встановлених обставин справи та розподілу тягаря доказування, суд приходить до висновку, що позивачем доведено наявність заподіяння йому діями відповідача моральної шкоди, яка виразилася у протиправній поведінці останнього щодо невиконання договірних зобов`язань з повернення належних позивачу грошових коштів, та те, що між такими діями та заподіяною шкодою є безпосередній причинний зв`язок, а відповідачем не спростовано відсутність протиправності та його вини в завданні такої моральної шкоди.
При визначенні грошової компенсації моральної шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, характеру правопорушення, які тривають більше двох років, глибини душевних страждань, які позивач зазнав у зв`язку з необхідністю вчинення додаткових зусиль для організації свого життя та повернення грошових коштів, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню 10 000,00 грн., як грошової компенсації моральної шкоди з відповідача.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено ч.2 ст.77 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення відповідача на користь позивача: заборгованість за договором позики в розмірі 332 203,12 грн.; 3% річних у розмірі 34 321,47 грн.; інфляційні втрати у розмірі 92 381,31 грн.; пеня в розмірі 160 235,61 грн.; моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно платіжних доручень позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 5452,90 грн.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (84,33%)- 4598,43 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 280-283 ЦПК Ураїни, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики від 01.02.219 у розмірі 332 203 (триста тридцять дві тисячі двісті три) грн. 12 коп., 3% річних у розмірі 34 321 (тридцять чотири тисячі триста двадцять одна) грн. 47 коп.; інфляційні втрати у розмірі 92 381 (дев`яносто дві тисячі триста вісімдесят одна ) грн. 31 коп., пеню в розмірі 160 235 ( сто шістдесят тисяч двісті тридцять п`ять) грн. 61 коп.; моральну шкоду в розмірі 10 000 ( десять тисяч ) грн.00 коп.
В іншій частині позову - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат зі сплати судового збору у розмірі 4598 (чотири тисячі п`ятсот дев`яносто вісім) грн. 43 коп.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення відповідно до вимог ст.284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості щодо учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
Суддя - С.М. Лисиченко