Справа №487/1927/23
Провадження № 22-ц/812/1170/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2023 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кокорєвим В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження відомостей про батьківство,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 17 березня 2017 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 . На даний час нею подано позов про розірвання шлюбу.

Від подружнього життя вони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Окрім того, зазначає що до шлюбу з ОСОБА_2 вона мала сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого вона народила як мати одиначка і запис в графі батько було зроблено з її слів.

Після укладення шлюбу з ОСОБА_2 , останній запропонував усиновити дитину проти чого вона не заперечувала, так як в даному випадку син буде на прізвищі ОСОБА_2 і не матиме відмінного з ними прізвища і почуватиметься би членом родини.

Оскільки, дитина не мала батька, судове рішення не було необхідне, було достатньо тільки заповненої обопільно заяви в органах ДРАЦС, яку вони з відповідачем заповнили 17 травня 2017 року, після чого отримали нове свідоцтво про народження на ОСОБА_5 .

Вказує, що ОСОБА_2 не є біологічним батьком дитини.

Зазначає, що стосунки з ОСОБА_2 сильно почали погіршуватись і 22 березня 2023 року після нескінченних сварок вона вимушена була прийняти рішення про припинення шлюбу. Також, не склались стосунки між її сином ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 через 2 місяці, як вони виїхали з України, тобто з червня 2022 року перестав цікавитись дитиною, не утримував дітей, жодних грошових переказів не надходило.

Посилається на те, що позов про стягнення аліментів вона не подавала оскільки чоловік постійно зазначав про брак коштів.

Надалі позиція відповідача змінилась і восени 2022 року він відкрито почав зазначати, що вона мусить утримувати дітей сама, що вона і робить по теперішній час.

У грудні 2022 року ОСОБА_2 був у відпустці та приїхав до них в Словацьку Республіку, на даній зустрічі він конкретно її синові повідомив, що більше не хоче бути його батьком та попросив мене врегулювати це питання юридично.

Вважає, що такі дії відповідача принизливими по відношенню до дитини.

На даний час вони взагалі не спілкуються, жодних стосунків не підтримують. Відповідач, і наданий момент не соромиться при людях висловлювати глумливу критику на адресу її 14 літньої дитини.

Зазначає, що на даний час ОСОБА_5 , успішно навчається в Словацькій Республіці м. Нітра в школі ім. Калазанскего та збирається вступати до гімназії. Але ОСОБА_2 з метою помсти збирається повернути дитину до України, категорично відмовився дати нотаріальний дозвіл ОСОБА_7 на отримання студентської візи. Постійно погрожує, що буде писати у всі інстанції, щоб примусово повернути дитину на Україну та не дати їй там здобути освіту.

Посилаючись на вищевикладене та приписи статей 164, 165 СК України, позивач просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із таким позовом, ОСОБА_2 у червні 2023 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження відомостей про батьківство.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що з ОСОБА_1 вони знайомі з 2007 року, а саме зустрілись на відпочинку, де мали короткочасні стосунки. Після вказаних відносин разом не проживали, деякий час спілкувались за допомогою мобільного зв`язку. Після чого контакти було розірвані.

У грудні 2016 році, після призначення його на посаду судді Заводського районного суду м. Миколаєва, вони з ОСОБА_8 знову зустрілись, при вирішенні робочих питань.

При особистій зустрічі, позивачка за первісним позовом повідомила йому, що у 2008 році народила сила ОСОБА_4 , біологічним батьком якого він є. Підстав вважати, що не він є батьком дитини - не було.

Після укладення шлюбу з ОСОБА_1 17 березня 2017 року, він запропонував визнати батьківство відносно ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що вважав його своєю дитиною, та не хотів, щоб він мав прізвище та по-батькові, яке різниться з його. З перших днів спілкування вони з сином знайшли порозуміння, у них склалися теплі родинні відносини.

Після чого вони отримали нове свідоцтво про народження на ОСОБА_5 .

Окрім ОСОБА_5 від подружнього життя мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після повномасштабного вторгнення російських військ на територію України, 06 березня 2022 року, він був вимушений задля безпеки своїх дітей та дружини, супроводити до кордону Республіки Молдова, та як тимчасові переселенці його родина спрямувала до Словацької Республіки.

За весь час перебування сім`ї поза межами України, ним на постійній основі здійснювались перекази грошових коштів задля утримання обох дітей та дружини.

У березні 2023 року, дружина разом з донькою повернулись додому до ОСОБА_9 , сина ОСОБА_5 залишили на території Словацької Республіки, у зв`язку із продовженням навчання.

Посилається на те, що щодня дружина вчиняла сварки, повідомляла, що не бажає продовжувати з ним шлюбні відносини, та все одно повернеться на територію Словацької Республіки.

У словесній перепалці, від дружини, він дізнався, що не є біологічним батьком сина ОСОБА_6 , однак цій інформації не повірив, до поки дружина не подала позовну заяву до суду про позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_5 .

Зазначає, що за час перебування позовної заяви в суді йому вдалось з`ясувати інформацію про біологічного батька та зустрітись з ним.

При зустрічі з біологічним батьком ОСОБА_5 , а саме з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у спільній бесіді він повідомив, що дійсно є біологічним батьком ОСОБА_11 , і така інформація є достовірною, тому що 2008 році було проведено генетично-молекулярну експертизу, у висновку якої вказано, що він є батьком ОСОБА_6 .

Враховуючи вищевикладене, позивач просив виключити відомості про батьківство ОСОБА_2 з актового запису №2344 від 30 липня 2008 року про народження ОСОБА_5 , складеного Миколаївським міським відділом ДРАЦС головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2023 року поновлено строк для подання зустрічного позову та об`єднано вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про оспорювання батьківства та виключення з актового запису відомостей про батьківство з вимогами у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.

01 вересня 2023 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

Обґрунтовуючи клопотання вказував, що в провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва перебуває цивільна справа №487/4523/23 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання батьківства, з яким він звернувся 28 липня 2023 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 серпня 2023 року вказаний позов прийнято до провадження та призначено до слухання у підготовчому судовому засіданні в Ленінському районному суді міста Миколаєва на 12 жовтня 2023 року о 14 год. 00 хв.

Суть спору по вищевказаній справі є батьківство відносно дитини ОСОБА_12 ( ОСОБА_13 ).

Під час розгляду справи №487/4523/23 будуть встановлені факти, які мають суттєве значення для цієї справи.

Вказує, що представником позивача по справі №487/4523/23 28 серпня 2023 року було долучено висновок спеціаліста з питань судово-медичної експертизи № 18 від 05 березня 2009 року, яким встановлена ймовірність батьківства ОСОБА_10 відносно дитини ОСОБА_4 з вірогідністю 99,9999%. Дослідження проводилось шляхом відбирання та дослідження крові дитини, його матері та ймовірного батька.

Крім того, питання про позбавлення батька дитини ОСОБА_2 батьківських прав розглядалось, на комісії з питань захисту прав дитини, яка відбулась 28 серпня 2023 року. Комісія дійшла висновку, що не вбачає підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_5 .

Враховуючи вищенаведене, просив зупинити провадження у справі №487/1927/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), Служба у справах дітей Миколаївської міської ради про оспорювання батьківства та виключення з актового запису відомостей про батьківство до набрання законної сили судовим рішенням в справі №487/4523/23 за позовом ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом до відповідачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2023 року клопотання задоволено.

Зупинено провадження у цивільній справі №487/1927/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа 1 - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа 2 - Служба у справах дітей Миколаївської міської ради про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження відомостей про батьківство до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 487/4523/23 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства.

Постановляючи ухвали суд першої інстанції дійшов висновку, що неможливість розгляду справи про позбавлення батьківських прав та оспорювання батьківства до вирішення справи про визнання (оспорювання) батьківства за позовом ОСОБА_10 полягає в тому, що задоволення позову ОСОБА_10 виключає (буде відсутній) предмет позову ОСОБА_2 про оспорювання батьківства, оскільки і ОСОБА_10 і ОСОБА_2 оспорюють батьківство ОСОБА_2 відносно однієї й тієї ж дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Так, зазначає, що ОСОБА_10 подав заяву про своє батьківство стосовно сина ОСОБА_6 , але нерозглянута вимога ОСОБА_2 про виключення запису про нього як батька дитини унеможливлює розгляд позову ОСОБА_10 , який можливий тільки за відсутності у дитини батька взагалі, а тому, якщо суд зупинить розгляд даної справи, він унеможливить в подальшому розгляд справи за позовом ОСОБА_10 .

Вказує, що вона подала позов в інтересах захисту прав дитини ОСОБА_5 , оскільки ОСОБА_2 не дає дозвіл на виготовлення для сина візи на навчання, який потрібен, так як ОСОБА_5 на даний час має тільки 15 повних років та для отримання візи на навчання необхідна наявність згоди батька і матері на отримання такої візи.

У свою чергу, вона, як мати, таку згоду може надати безпосередньо у відділені поліції особисто. ОСОБА_2 повинен таку згоду оформити у будь-якого українського нотаріуса. Однак такі дії він категорично відмовився вчиняти із особистих підстав.

Крім того, вважає, що таке зупинення розгляду справ значним чином порушує права дитини.

У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Згідно ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.

Згідно роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України в п.33 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2, визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Відповідно до висновків, зазначених у постанові Верховного Суду України № 6-1957цс16 від 01 лютого 2017 року, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, суд повинен враховувати, що зупинення провадження у цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, може мати місце тільки в тому разі, коли лише в тій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав вимог у даній справі чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і з`ясувати, чи дійсно від наслідків розгляду зазначеної цивільної справи залежить прийняття рішення у цій цивільній справі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 (провадження № 61-5752сво21) вказано, що: «метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Проте, зупиняючи провадження у цій справі, суд першої інстанції не врахував вищевказаних норм чинного законодавства та не звернув увагу на те, що предмети справи № 487/4523/23 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання батьківства та у цивільній справі №487/1927/23 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження відомостей про батьківство, є відмінними та не взаємопов`язаними, і в обох справах обставини щодо наявності підстав для задоволення чи відмови в задоволенні позовних вимог підлягають доведенню сторонами за принципами рівності та змагальності і не є такими, що презюмуються.

Судом першої інстанції не зазначено об`єктивні обставини, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про те, що наявність спору у справі №487/4523/23 про визнання батьківства виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити та оцінити при розгляді цієї справи (№487/1927/23) наявність обставин (фактів), якими позивач ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги про позбавлення батьківських прав, а позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 виключення з актового запису про народження відомостей про батьківство.

А тому, докази наявні в цивільної справи № 487/4523/23 та не додані до цивільної справи №487/1927/23 не можуть бути взяті судом до уваги в цій справі, з огляду на що, колегія суддів приходить до висновку, що зібрані у цій справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом цього судового розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789XII (78912), у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Крім того, зупинивши провадження у справі, суд порушив право учасників справи на справедливий суд та розумні строки розгляду справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» (Жоффр де ля Прадель проти Франції) від 16 грудня 1992 року).

У справі «Bellet v. France» (Беллет проти Франції) ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Таким чином, суд першої інстанції формально розглянув клопотання про зупинення провадження у справі, не обґрунтував об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи №487/1927/23 та не врахував, що таке зупинення суперечить принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи й перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 23 вересня 2020 року у справі № 522/17321/13-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 4055331/15-ц , від 07 квітня 2021 року у справі № 570/4030/18 .

Відповідно до пункту 4 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а зупинення провадження лише має наслідком затягування розгляду справи та порушення розумних строків для вирішення виниклого спору. А тому ухвала підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2023 року про зупинення провадження у справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2023 року.