Постанова

Іменем України

24 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 346/3792/18

провадження № 61-7604св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 напостанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2023 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними, визнання нерухомого майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17 серпня 1989 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 у відділі ЗАГС Коломийського міськвиконкому, актовий запис № 444.

В період шлюбу за спільні кошти ними будувалось нерухоме майно: літня кухня з прилеглим до неї гаражем, в котрій вони проживали, а також двоповерховий житловий будинок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2000 році вона виїхала на роботу в Республіку Італія, звідки вперше приїхала в 2004 році, згодом в 2006 році, а в подальшому протягом 11 років поспіль не мала можливості приїхати в Україну.

Зароблені за час перебування за кордоном кошти передавала своєму чоловікові ОСОБА_3 в Україну, оскільки ними як подружжям здійснювалось будівництво житлового будинку за вказаною вище адресою.

Повернувшись в Україну у 2017 році, вона дізналася, що заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2009 року у справі № 2-852/2009 позов ОСОБА_3 задоволено, шлюб між ними розірвано.

У зв`язку з цим, вона запропонувала відповідачу здійснити поділ нерухомого майна у добровільному порядку за взаємною згодою, проте жодних відповідей від колишнього чоловіка не отримала.

Наголошувала, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований в період шлюбу за спільні кошти та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено та фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, проте не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформляється з вини саме відповідача. Вона позбавлена можливості вільно користуватись і розпоряджатись цим майном, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна.

При цьому посилалась на те, що 11 квітня 2017 року ОСОБА_3 подарував нерухоме майно (спірний об`єкт незавершеного будівництва та земельну ділянку) своїй дружині ОСОБА_4 . Однак, укладаючи без її відома та згоди, як колишньої дружини, договори дарування нерухомого майна, відповідач порушив вимоги закону щодо обов`язкової письмової нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя на укладення такого договору, що є підставою для визнання їх недійсними.

З урахуванням викладених обставин позивачка просила суд:

1) визнати незавершене будівництво житлового будинку та господарських споруд та земельну ділянку площею 0,0600 га (кадастровий № :21:005:0069, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІФ-17-2-000453 від 27 січня 1994 року), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя;

2) визнати за нею право власності на частку житлового будинку та господарських споруд та на частку земельної ділянки площею 0,0600 га (кадастровий № :21:005:0069, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІФ-17-2-000453 від 27 січня 1994 року), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) у випадку неможливості проведення поділу спірного нерухомого майна в натурі стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості частини зазначеного незавершеного житлового будинку та господарських споруд та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ;

4) визнати недійсним договір дарування незавершеного будівництва від 11 квітня 2017 року НМО 132754 та договір дарування земельної ділянки від 11 квітня 2017 року НМО 132756;

5) визнати недійсною державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 квітня 2017 року № 20029949 на незавершене будівництво за адресою: АДРЕСА_1 та державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 квітня 2017 року № 20030040 на земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер :21:005:0069 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та будівель за цією ж адресою;

6) у разі якщо суд вважатиме, що обрані способи захисту прав та законних інтересів ОСОБА_1 є неефективними, то на підставі положень частини 2 статті 5 і пункту 4 частини 3 статті 175 ЦПК України визначити та застосувати інший спосіб захисту, який не суперечитиме закону.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Визнано незавершене будівництво житлового будинку та господарських споруд та земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий № :21:005:0069, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на підставі Державного акта на право приватної власності на землю ІФ-17-2-000453 від 27 січня 1994 року, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку та господарських споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

У випадку неможливості проведення поділу спірного нерухомого майна в натурі ухвалено стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини зазначеного незавершеного будівництвом житлового будинку та господарських споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 станом на 20 травня 2009 року в сумі 626 075,37 грн.

Визнано недійсним договір дарування незавершеного будівництва від 11 квітня 2017 року НМО 132754 за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсною державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 квітня 2017 року № 20029949 на незавершене будівництво за адресою: АДРЕСА_1 , та державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № :21:005:0069 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та будівель за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявні правові підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва, яке існувало станом на час прийняття рішення про розірвання шлюбу від 20 травня 2009 року та визнання недійсним договору дарування незавершеного будівництва і скасування його державної реєстрації.

Разом з тим, суд зазначив, що отримана земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача і не підлягає поділу. У зв`язку з цим, відсутні підстави для визнання договору дарування земельної ділянки і скасування державної реєстрації щодо неї.

При цьому, суд першої інстанції послався на те, що позивачкою не було пропущено строк позовної давності, оскільки остання дізналася про порушення свого права тільки у 2017 році.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року залучено до участі у справі № 346/3792/18 ОСОБА_2 , як правонаступника померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2020 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними, визнання нерухомого майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ, задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по частині будівельних матеріалів і виконаних робіт, вкладених у будівництво житлового будинку та господарських споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 364 781,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частини будівельних матеріалів і виконаних робіт в розмірі 182 390,50 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки об`єкт незавершеного будівництва не є нерухомим майном, виділити частку, належну позивачці, неможливо, у позивачки виникло право на сукупність будівельних матеріалів і робіт, використаних у будівництві на час припинення шлюбу.

Разом з тим, земельна ділянка отримана відповідачем в результаті приватизації, тобто була його особистою власністю, тому поділу не підлягає. У зв`язку з цим, підстави для визнання договору дарування земельної ділянки і скасування державної реєстрації відсутні.

При цьому, апеляційний суд послався на те, що договір дарування незавершеного будівництвом будинку не слід визнавати недійсним і скасовувати державну реєстрацію, оскільки значна частина у цьому об`єкті належить відповідачці ОСОБА_4 .

Також апеляційний суд зазначив про те, що перебіг позовної давності у даному спорі слід обчислювати з часу, коли майно вибуло із власності відповідача ОСОБА_3 , тобто з 11 квітня 2017 року, а не з часу розірвання шлюбу з позивачкою 24 липня 2009 року. Враховуючи, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 06 серпня 2018, тому строк позовної давності нею не пропущено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

19 травня 2023 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2023 року.

В касаційній скарзі заявник просить суд скасуватипостанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2023 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

12 липня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області від 09 грудня 1987 року ОСОБА_3 надано у безстрокове користування земельну ділянку площею 600 кв.м по АДРЕСА_2 (за рахунок земель міськземфонду) та залишків земельної ділянки АДРЕСА_3 для будівництва індивідуального житлового будинку житловою площею 71,54 кв.м, загальною площею 111,1 кв.м та господарських спору.

ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку у відповідності до Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серія та номер ІФ-17-2-000453, виданого 27 січня 1994 року Коломийською міською радою народних депутатів.

В матеріалах справи також міститься будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_3 в АДРЕСА_4 , складений головним архітектором міста виконавчого комітету Коломийської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області від 1994 року.

17 серпня 1989 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб у відділі ЗАГС Коломийського міськвиконкому, актовий запис № 444.

Також встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у 1990-х роках розпочали будівництво спірного будинку, перебуваючи в шлюбі. Зовнішні стіни будинку з дахом без опоряджувальних робіт були готові у 2006 році. Був побудований гараж із цегли, встановлена огорожа.

У 2000 році ОСОБА_1 виїхала в Республіку Італія з метою працевлаштування.

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2009 року у справі № 2/852/2009 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

ОСОБА_3 з ОСОБА_4 уклали шлюб 19 жовтня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 .

Згідно технічного паспорта об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 на 60% готовності, виготовленого 15 січня 2017 року, до складу будинковолодіння входить житловий будинок (літ А), літня кухня (літ. Б), вбиральня (літ В), криниця (№ 1), огорожа (№ 2-3).

За договором дарування земельної ділянки від 11 квітня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П. П., відповідач ОСОБА_3 подарував, відповідачка ОСОБА_4 набула у власність земельну ділянку (на яку мав право власності на підставі Державного акта на право приватної власності на землю, серія та номер ІФ-17-2-000453 від 27 січня 1994 року, виданому Коломийською міською радою) площею 0,0600 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :21:005:0069 з цільовим призначенням 02.01. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на цю земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106, зареєстровано 19 квітня 2017 року за відповідачкою ОСОБА_4 .

Відповідачем ОСОБА_3 за договором дарування незавершеного будівництва від 11 квітня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П. П., зареєстрованим в реєстрі за № 1089, відчужене на користь ОСОБА_4 незавершене будівництво об`єкт житлової нерухомості, готовністю на 60%, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , який складається із житлового будинку (літ А), літньої кухні (літ. Б), вбиральні (літ В), криниці (№ 1), огорожі.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на це незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості, реєстраційний номер об`єкта майна 000, зареєстровано 19 квітня 2017 року за відповідачкою ОСОБА_4 .

Згідно висновку експертів Івано-Франківського відділення Київського НДІСЕ за результатами проведення комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 10 липня 2019 року № 436-438/481/1266/1267/19-28, приблизна вартість земельних поліпшень (житлового будинку з господарською будівлею і спорудами) домоволодіння АДРЕСА_1 становить 1 636 105,00 грн. Ринкова вартість домоволодіння становить 1 827 468,00 грн, в тому числі: становить 1 636 105,00 грн - вартість земельних поліпшень; 191 363,00 грн - вартість земельної ділянки площею 0,06 га. Поділ домоволодіння, при відхиленні від ідеальної частки можливий та описаний в дослідницькій частині висновку. Визначення ринкової вартості будівельних матеріалів, використаних для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських споруд станом на 2009 рік не відноситься до питань, які вирішує будівельно-технічна експертиза. У зв`язку з відсутністю необхідної документації, технічної інвентаризації об`єкта, визначити відсоток готовності будинку АДРЕСА_1 станом на 2009 рік не вбачається можливим.

Згідно висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 396, складеного судовим експертом Юзвенко Р. В. 10 серпня 2020 року, відсоток готовності двоповерхового житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 станом на 2009 рік складав 70 %. Відсоток готовності цегляного гаражу прибудованого до літньої кухні літ. «Б», становить 100%. Огорожа літ. «№2-3» - бутобетон на по бетонній основі з металевими вставками, ворота і хвіртка металеві, станом на 2009 рік. була виконана в 100% готовності. Загальна кошторисна вартість будівельних матеріалів, їх кількість, витрачених на будівництво двоповерхового житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б» з прибудованим гаражем та кам`яної огорожі літ. «№ 2, 3», станом на день проведення експертизи 07 серпня 2020 року складає 1 528 009,73 грн.

Згідно висновку експерта за результатами проведення призначеної апеляційним судом додаткової судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи експертом Чернівецького відділення науково-дослідного інституту судових експертиз від 26 листопада 2021 року № 76/77/21-29 встановлено наступне.

Вартість нових будівельних матеріалів, використаних для будівництва житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 станом на 2009 рік становить 231 885,00 гривень.

Всього по кошторису вартість нових будівельних матеріалів, використаних для будівництва житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 станом на 2021 рік становить 1 054 023,00 грн.

Житловий будинок та господарські споруди, що знаходяться по АДРЕСА_1 станом на 2021 рік відповідають 100% будівельної готовності.

Ринкова вартість будівельних матеріалів, використаних для будівництва житлового будинку та господарських споруд, а також вартість виконаних робіт станом на 2009 рік становить 364 781,00 грн.

Ринкова вартість будівельних матеріалів, використаних для будівництва житлового будинку та господарських споруд, а також вартість виконаних робіт при будівництві будинковолодіння по АДРЕСА_1 станом на 2021 рік становить 1 430 515,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржена постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У цій справі встановлено, що спірний будинок з господарськими спорудами не прийнятий до експлуатації, відсутні також відомості щодо його реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Відтак, зазначене нерухоме майно не має юридичного статусу нерухомого майна та вважається незавершеним будівництвом нерухомим майном.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22).

Встановивши, що спірне нерухоме майно є незавершеним будівництвом, яке не здане в експлуатацію та яке не зареєстроване у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим виділити частку, належну позивачці, неможливо, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що у позивачки в даному випадку виникло право на частину будівельних матеріалів і виконаних робіт, вкладених у будівництво житлового будинку та господарських споруд на час припинення шлюбу.

При цьому, при визначенні грошової компенсації вартості частини будівельних матеріалів і виконаних робіт апеляційним судом обґрунтовано враховано ступінь готовності об`єкту незавершеного будівництва станом на 2009 рік, яка підтверджується відповідним технічним паспортом на об`єкт незавершеного будівництва, виготовленим 15 січня 2017 року приватним підприємцем ОСОБА_5 , та висновком експерта за результатами проведення призначеної апеляційним судом додаткової судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 26 листопада 2021 року № 76/77/21-29. Вказаним висновком експерта визначена і ринкова вартість будівельних матеріалів, використаних для будівництва житлового будинку та господарських споруд, а також вартість виконаних робіт станом на 2009 рік - 364 781,00 грн.

При таких обставинах суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по частині будівельних матеріалів і виконаних робіт, вкладених у будівництво житлового будинку та господарських споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 364 781,00 грн та, з урахуванням конкретних обставин справи, правильно стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частини будівельних матеріалів і виконаних робіт в розмірі 182 390,50 грн.

Встановлено, що відповідачем ОСОБА_3 за договором дарування незавершеного будівництва від 11 квітня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П. П., зареєстрованим в реєстрі за № 1089, відчужене на користь ОСОБА_4 незавершене будівництво об`єкт житлової нерухомості, готовністю на 60%, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , який складається із житлового будинку (літ А), літньої кухні (літ. Б), вбиральні (літ В), криниці (№ 1), огорожі.

Разом із тим, хоча і контрагент за договором дарування об`єкта незавершеного будівництва відповідачка ОСОБА_4 не могла не знати про те, що частина нерухомого майна належить колишньому подружжю ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності і що ОСОБА_3 , укладаючи договір, не отримав згоди на це позивачки, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що вказаний договір дарування не слід визнавати недійсним і скасовувати державну реєстрацію, оскільки значна частина у об`єкті незавершеного будівництва належить відповідачці ОСОБА_4 , яка разом з відповідачем здійснювала добудову спірного нерухомого майна, тому визнання цього договору недійсними не буде спрямовано на вирішення спору між сторонами і ефективний захист порушеного права позивачки, а породить інші спори, пов`язані із цим майном, що суперечитиме завданню процесуального законодавства.

При цьому, правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що земельна ділянка отримана ОСОБА_3 в результаті приватизації, є його особистою власністю, тому підстави для визнання договору дарування земельної ділянки і скасування державної реєстрації відсутні.

До аналогічних висновків щодо земельної ділянки дійшов і суд першої інстанції, рішення якого позивач просить залишити в силі.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Верховний Суд встановив, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги її висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов