КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 759/5169/23
Головуючий у суді першої інстанції: Бабич Н.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року,

встановив:

у березні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 128 746 грн. 46 коп., посилаючись на те, що між сторонами 17 грудня 2021 року було укладено кредитний договір. Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит в розмірі 118 867 грн. 15 коп. зі сплатою 19,99% річних строком до 17 грудня 2023 року. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору утворилась заборгованість, яка складається з 110 630 грн. 05 коп. тіла кредиту та 18 116 грн. 41 коп. відсотків за користування кредитом.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 118 867 грн. 15 коп. та судовий збір.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 17 грудня 2021 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 118 867 грн. 15 коп. на споживчі цілі, який він зобов`язувався повернути згідно графіку платежів строком до 17 грудня 2023 року зі сплатою 19,99 % річних. Вказував, що АТ «ОТП Банк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу грошові кошти, які було частково повернуто позичальником. Разом з тим, належним чином ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з нього заборгованість, яка складається з тіла кредиту та нарахованих відсотків.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 118 867 грн. 15 коп. та судовий збір.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено кредитний договір, відповідач використав кредитні кошти, однак умови договору щодо їх повернення не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що позовні вимоги були заявлені лише до позичальника, тоді як поручителем за вказаним договором є ТОВ «Везем Шиппінг». Вказував, що участь поручителя у даному спорі є обов`язковою, а тому підстави для стягнення з нього заборгованості відсутні. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 грудня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №, відповідно до умов якого позичальник отримав 115 405 грн. на загальні споживчі цілі та 3 462 грн. 15 коп. на сплату комісійної винагороди за видачу кредиту, а всього 118 867 грн. 15 коп. Отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки №28457276 від 17 грудня 2021 року (а.с. 22).

Також матеріали справи свідчать про те, що 16 грудня 2021 року між ТОВ «Везем Шиппінг» та ОСОБА_1 було укладено Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-11183, відповідно до умов якого сторони зобов`язались в майбутньому укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля марки «BMW», 2014 року випуску (а.с. 96).

Відповідач стверджував, що кредитні кошти від позивача були отримані ним для придбання вказаного автомобіль у ТОВ «Везем Шиппінг».

17 грудня 2021 року ОСОБА_1 було сплачено ТОВ «Везем Шиппінг» 285 505 грн. за товар (автомобіль) згідно рахунку №11183-ВШ0231 від 16 грудня 2021 року, що підтверджується квитанцією (а. с. 23).

Так, за змістом п. 1.1 кредитного договору від 17 грудня 2021 року договорами забезпечення за кредитом є Договір поруки з ТОВ «Везем Шиппінг» та Договір застави транспортного засобу (а.с.7). При цьому реквізитів вказаних договір забезпечення (дата, номер, тощо) кредитний договір не містить.

Положеннями ст. 533 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що у позивача та відповідача виникли кредитні правовідносини. Доказів про те, що на забезпечення виконання зобов`язань між сторонами та ТОВ «Везем Шиппінг» було укладено договори поруки та застави транспортного засобу матеріали справи не містять. Крім того, наявність або відсутність договорів забезпечення не впливає на обов`язок позичальника з повернення кредитних коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 було введено в оману позивачем та ТОВ «Везем Шиппінг» належними та допустимими доказами не підтверджені. Посилання відповідача на те, що основний договір купівлі-продажу автомобіля з ТОВ «Везем Шиппінг» до цього часу укладено не було, не впливає на обсяг зобов`язань позичальника перед кредитором - АТ «ОТП Банк», оскільки доказів на спростування виконання банком своїх зобов`язань та видачі кредитних коштів до справи не надано.

У випадку порушення ТОВ «Везем Шиппінг» прав відповідача, останній не позбавлений можливості звернутись до суду з позовними вимогами саме до нього.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що відповідач отримав від позивача кредит, умови договору в частині повернення кредитних коштів та відсотків за користування ними не виконуються належним чином, що не спростовується відповідачем.

Саме по собі посилання відповідача на те, що неукладення позивачем договорів поруки та застави, вказаних у п. 1.1 Кредитного договору, є порушенням його умов, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. З вимогами про визнання недійсним кредитного договору або про його розірвання відповідач ОСОБА_1 до суду не звертався.

Згідно зі статтею 204 ЦК Україниправочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Позивачем при зверненні до суду з позовом було надано належні та достатні докази на підтвердження наявності договірних відносин з відповідачем, видачі йому кредиту та розміру наявної заборгованості. Відповідачем при цьому розмір заборгованості не оспорювався.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом не було залучено до участі у справі співвідповідача, тоді як доводів про те, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 відсутній обов`язок з виконання умов кредитного договору, апеляційна скарга не містить.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді