Справа № 643/2797/23
Провадження № 2/643/1086/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2023 м.Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Осадчого О.В.,

за участю секретаря судового засідання Ткачова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Московського районного суду м. Харкова у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

10 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Остапенко Д. М. звернувся через систему «Електронний суд» до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог представник посилається на те, що 20 липня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений усний договір про надання у позику грошових коштів у сумі 294 408,00 доларів США зі строком повернення до 30.09.2022. На підставі вищевказаного договору позивач передав відповідачеві обумовлену суму грошових коштів, про що останній склав відповідну розписку. Однак в обумовлений сторонами строк відповідач свого обов`язку щодо повернення грошових коштів не виконав та від спілкування із позивачем ухиляється, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду.

У зв`язку із порушенням зобов`язання за укладеним договором, який було оформлено у вигляді підписаної відповідачем розписки, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь основний борг у сумі 294 408 доларів США 00 центів, три проценти річних за час прострочення зобов`язання у сумі 4 624 доларів США 80 центів, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подачу даного позову у розмірі 10 736, 00 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2023 року дану позовну заяву залишено без руху.

Заявою представника позивача від 17 квітня 2023 року недоліки позовної заяви було усунуто.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та встановлено строки для подання заяв по суті.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 19 червня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте 26 жовтня 2023 року до суду від представника позивача надійшла заява в якій він позов підтримує, просить задовольнити в повному обсязі та провести розгляд справи без його та позивача участі. Проти проведення заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач у судові засідання жодного разу не з`явився, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи. Судові повістки про виклик до суду направлялись відповідачу на адресу, зазначену у позовній заяві, яка є адресою реєстрації останнього згідно з отриманими судом відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України відомостями з Реєстру територіальної громади м. Харкова. Так, судові повістки про виклик до суду відповідачем не отримані, конверти повернулися до суду не врученими із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Отже, згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України зазначені обставини свідчать про належне повідомлення сторони про розгляд справи.

Причини неявки ОСОБА_2 суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надав, тому суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача, за наявними у справі доказами.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки відповідач повторно у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, а позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у матеріалах справи доказів згідно з положеннями ст. 280, 281 ЦПК України.

Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши надані докази у їх сукупності, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

20.07.2022 сторони уклали договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 294 408 доларів США строком до 30.09.2022, а відповідач власноручно склав про це розписку.

Як зазначає позивач, на момент звернення до суду з даним позовом відповідач не повернув борг, чим не виконав взяті не себе зобов`язання.

Частиною 1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 20.07.2023 складено розписку, в якій він зазначив, що отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 294 408 доларів США та зобов`язується повернути їх до 30.09.2021.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Верховний Суд Касаційного цивільного суду у постанові від 26.04.2022 у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052 св 21 зазначив, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2021 у справі № 501/1243/20, провадження № 61-14794 св 21.

Отже, виходячи з вимог ст. 1046, 1047 ЦК України, суд вважає, що надана в оригіналі позивачем письмова боргова розписки є доказом не лише факту укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , але й факту передання зазначеної грошової суми позичальнику, факту отримання відповідачем ОСОБА_2 коштів за договором позики, а також його зобов`язання повернути ці кошти ОСОБА_1 до 30.09.2022.

Відповідачем ОСОБА_2 жодних доказів на підтвердження виконання зобов`язання з повернення боргу суду не надано, факт отримання коштів ним не спростовано, заперечень проти суми боргу у розмірі 294 408 доларів США також не надано.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність».

Відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно зі ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

За таких обставин суд вважає, що вимога позивача до відповідача цілком обґрунтована, і тому з нього слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором позики від 20.07.2022 в сумі 294 408 доларів США.

Разом із цим, що стосується стягнення з відповідача 3% річних за час прострочення зобов`язання у сумі 4 624 доларів США 80 центів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався Указами Президента України і діє на цей час.

17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Отже, пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування.

Оскільки нарахування штрафних санкцій у вигляді 3% річних за прострочення грошового зобов`язання позивачем визначено за період з 01.10.2022 по 10.04.2023, тобто у період дії введеного в Україні воєнного стану, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій частині.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 10 736.00 грн.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то понесені судові витрати за подання позовної заяви відповідно до частини першої статті 141ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 10 569, 60 грн.

Відповідно до ст. ст.12, 81, 141, 247, 263- 265, 280 283 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 20.07.2021 у розмірі 294 408 (двісті дев`яносто чотири тисячі чотириста вісім) доларів США 80 центів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 10 569 (десять тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять) грн 60 коп.

Рішення може бути оскаржене позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду як суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а учасником справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, зазначених вище, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя: О.В. Осадчий