Номер провадження: 22-ц/813/398/23
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зейналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкоди у користуванні власністю, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Маркарової С.В. 04 лютого 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкоди у користуванні власністю (т. 1 а.с. 3-6).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 30.07.2016 року він придбав за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартиру за номером АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 43,7 кв.м., в тому числі житловою площею 27,5 кв.м., яка належала на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 30.07.2016 року право приватної власності на вказану квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 . Однак, у квартирі залишились проживати зареєстровані члени родини колишніх власників житла, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - відповідачі по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_8 , які не бажали добровільно виселитись та знятись з реєстрації, що підтверджується довідкою (витяг з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) № 1893 від 04.08.2016 року з ЖКС «Черемушки».

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року заяву представника позивача про забезпечення позову було задоволено. Заборонено проводити реєстрацію місця проживання будь-яких осіб за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 38).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2017 року зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкоди в користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом ОСОБА_5 , яка діє від свого імені, так і від імені своєї малолітньої доньки ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , третя особа: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації ОМР про визнання правочину недійсним (т. 1 а.с. 80).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 1 а.с. 198-203).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, розподілити судові витрати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 2-9).

На думку представника апелянта, безпідставним є висновок суду першої інстанції про те, що на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_1 достовірно знав про обтяження квартири у вигляді права користування нею відповідачами, їх фактичного проживання у спірному майні, оскільки насправді апелянтом було пояснено, що він бачив у нотаріуса довідку про склад сім`ї та реєстрацію, однак продавці не повідомили ОСОБА_1 про наявність судових спорів між власниками майна та проживаючими там особами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зазначає, що пред`явлення позовних вимог до ОСОБА_5 , яка є матір`ю ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , своїм наслідком може мати порушення права малолітньої дитини на житло, оскільки позбавлення матері дитини права на проживання у квартирі вплине і на право дитини на проживання у цьому житлі. Крім того, представник відповідачів посилається на те, що ОСОБА_1 був достовірно обізнаний про право останніх на користування спірною квартирою та не відмовився від її придбання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 січня 1998 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_11 , його дружині ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 в рівних частках.

Після смерті дружини ОСОБА_11 успадкував належну їй 1/4 частину спірної квартири, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.10.2009 року.

15 вересня 2015року між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого останній подарував належну йому 1/2 частину вказаної вище квартири ОСОБА_6 .

Таким чином, ОСОБА_7 належала на праві спільної часткової власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1998 року, 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 .

Інша частина зазначеної квартири, а саме 3/4 її частини належала на праві спільної часткової власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15.09.2015 року та свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1998 року ОСОБА_6 .

Таким чином, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були співвласниками кв. АДРЕСА_1 .

Вони, а також відповідачі по даній справі, є родичами.

При цьому між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до продажу спірної квартири виникли неприязні відносини, що підтверджується тим, що у листопаді 2015р. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_11 , Малиновський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення. Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що у зв`язку із проживанням відповідачів у квартирі, яка належить позивачам на праві власності, останні позбавлені можливості користуватись своїм майном та проживати із своїми членами сім`ї.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року у справі №521/18968/15, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року, позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було залишено без задоволення.

Через чотири дні після ухвалення вказаного судового рішення, а саме 30.07.2016 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відчужили спірне майно позивачу по даній справі ОСОБА_1 .

Так, 30.07.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Андріадіс В.Ю., зареєстрований у реєстрі за № 662, відповідно до якого ОСОБА_1 набув у власність кв. АДРЕСА_1 .

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї від 29.07.2016 року, на дату укладення оспорюваного правочину у спірній квартирі були зареєстровані: ОСОБА_13 (відповідальний квартиронаймач) - з 13.06.1967 року, його син ОСОБА_2 з 14.11.2012 року, його онук ОСОБА_3 з 23.12.2011 року, його невістка ОСОБА_4 з 14.11.2012 року, його онук ОСОБА_7 - з 19.05.1999 року; його онучка ОСОБА_14 - з 14.11.2012 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 народила дитину ОСОБА_9 , яка також проживає у вказаній квартирі.

Право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 65012466).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2016 року ОСОБА_5 , яка діяла у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_9 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 про визнання недійсним правочину - договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 від 30.07.2016 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року у справі № 521/19976/16-ц позов ОСОБА_5 , яка діяла у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_9 , було задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 від 30.07.2016 року, укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Андріадіс В. Ю., зареєстрований у реєстрі за № 662.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_9 , відмовлено.

При цьому суди апеляційної та касаційної інстанції виходили з того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не є батьками чи усиновлювачами малолітньої ОСОБА_9 , доводяться їй, відповідно, двоюрідною бабусею та двоюрідним дядьком, а тому для укладення ними оспорюваного договору купівлі-продажу квартири згоди органу опіки і піклування не потребувалося. Крім того, позивач ОСОБА_5 та її малолітня дитина не входили до кола членів сім`ї ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , малолітня дитина була зареєстрована за заявою матері, за відсутності їх згоди, як власників квартири.

На час вирішення спору відповідачі фактично проживають за спірною адресою, що не оспорювалось сторонами.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались у даній справі, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно з частинами першою-другою статті 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року (заява N 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява N 43768/07)).

Таким чином, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

При вирішенні справи про виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 набули право користування спірним житлом згідно із законом, місце їх проживання у встановленому законом порядку було на час виникнення спірних правовідносин зареєстровано за спірною адресою, відповідачі фактично користуються квартирою, іншого майна, житла не мають.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що на час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 достовірно знав про обтяження квартири у вигляді права користування нею відповідачами, їх фактичного проживання у спірному майні.

Так, вказане підтверджується довідками про склад сім`ї, які були пред`явлені продавцями квартири при нотаріальному посвідчені договору купівлі-продажу, що є обов`язковою умовою для укладення такого договору.

Вказані обставини підтвердив у апеляційній скарзі і представник ОСОБА_1 , який зазначив, що апелянт бачив у нотаріуса довідку про склад сім`ї та реєстрацію, однак продавці не повідомили ОСОБА_1 про наявність судових спорів між власниками майна та проживаючими там особами.

Колегія суддів також враховує, що навіть за відсутності у позивача інформації про наявність судових спорів між колишніми власниками квартири та відповідачами, ОСОБА_1 володів інформацією про те, що на час укладення договору спірна квартира мала обтяження у вигляді права користування нею відповідачами, які фактично проживали у ній, однак апелянт проявив необачність, не перевіривши, на яких підставах вказані особи проживають у квартирі, який зв`язок мають із нею, та чи мають вони намір і в подальшому проживати у спірному майні.

Таким чином, позивач не тільки міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості, не здійснив достатньої належної обачності при укладенні договору, але й свідомо погодився на це.

Договором купівлі-продажу чи будь-якими іншими домовленостями, питання виселення відповідачів, зняття місця їх реєстрації з обліку у певний строк не вирішувалось.

Свідоме відчуження спірної квартири попередніми власниками поставило під загрозу соціальний статус відповідачів, які могли стати безхатченками, втративши право користування житлом, яким фактично та щоденно користувався багато років, враховуючи також те, що з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мають у праві власності жодного нерухомого майна.

У той же час, позивач має у власності інше майно (витяг Державного реєстру речових прав № 193540859).

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що відчуження спірної квартири через чотири дні після набрання законної сили рішенням Малиновського районного суд м. Одеси від 14.06.2016 року про відмову у виселенні відповідачів, вочевидь не відповідало добросовісності, оскільки всі сторони договору були обізнані про право відповідачів на користування цією квартирою, їх фактичне проживання, відсутність у них іншого житла.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 при купівлі нерухомого майна достовірно знав про реальне проживання в ньому відповідачів - членів сім`ї колишніх власників цього житла, які іншого житла не мають, набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше при укладені договору купівлі-продажу свідомо не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідачів, не з`ясував наміри відповідачів на виселення, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкоди у користуванні власністю.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 30 жовтня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе