Справа №489/414/19
Провадження №2/489/24/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судового засідання - Назаровою С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Перша миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, Друга миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору дарування недійсними

встановив.

Позивач звернулася до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю разом зі своїм батьком ОСОБА_4 до смерті останнього; визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом виданого 21.09.2007 року державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Рибачук О.В. на ім`я ОСОБА_5 щодо успадкування житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 06.08.2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 30.07.2010 року № 901 на житловий будинок АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору дарування від 09.11.2010 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ніка М.В., за яким ОСОБА_5 подарувала житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_6 .. Мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку за АДРЕСА_1 . На час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем проживали його дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_7 . Ані він, ані, наскільки йому було відомо, ОСОБА_5 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не зверталися, оскільки вважали себе такими що прийняли спадщину відповідно до положень ст.1268 ЦК України, так як постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Заяв про відмову від спадщини до нотаріальної контори не подавали. Разом з тим, у січні 2017 року йому стало відомо, що інший спадкоємець, яким є ОСОБА_5 , без його відома, оформила правовстановлюючі документи на спадкове майно та в подальшому здійснила відчуження успадкованого житлового будинку на користь відповідача ОСОБА_6 проте, він вважає себе спадкоємцем першої черги за законом, спадкові права якого порушені іншим спадкоємцем. Крім того, нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину не було встановлено коло осіб, які є спадкоємцями, що повинно бути підтверджено відповідними документами.

Ухвалою суду від 05.03.2019, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 19.11.2019, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 12.09.2022, замінено позивача та відповідача на їх правонаступників, залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, витребувано докази та відкладено розгляд справи.

Від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Просить позовні вимоги задовольнити.

Від третьої особи ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Позов підтримує в повному обсязі, наполягає на його задоволенні.

Від представниці відповідача адвоката Астаніної Л.Д. неодноразово надходили заяви про відкладення судового розгляду у зв`язку з військовим станом, знаходженням відповідача за кордоном, неможливості участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, при цьому доказів на підтвердження зазначеного не надала, відомостей про відсутність можливості проведення судового засідання в режимі відео конференції також не представила.

Ленінський районний суд міста Миколаєва продовжує роботу в умовах воєнного стану та розглядає справи в загальному порядку відповідно до вимог ЦПК України.

При цьому, процесуальні норми не містять, як безумовної підстави для відкладення розгляду справи, введення на території країни воєнного стану.

До того ж клопотання, які подавались тричі, жодного разу не містили відомостей про те, вчиненню яких конкретних процесуальних дій перешкоджають обмеження, пов`язані з запровадження воєнного стану.

Суд зазначає, що в разі позбавлення можливості учасників справи прибути в судове засідання розгляд справи може відбуватися без присутності учасників справи або в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, або з використанням власних технічних засобів, за допомогою «Підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС», за умови направлення на адресу суду відповідної заяви. Проте, таким правом відповідач та її представниця не скористались.

Враховуючи, що сторони свої доводи і заперечення щодо заявлених позовних вимог виклали в своїх заявах по суті справи, судом допитані заявлені сторонами свідки, явку яких було забезпечено сторонами, а також беруче до уваги розумність строків розгляду справи, суд не вбачає підстав для подальшого відкладення розгляду справи на іншу дату та вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін і прийняти рішення на підставі наявних у справі доказів.

Згідно статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За положеннями частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

23 лютого 2021 ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Черник О.П. з заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 19/2021 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

17 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. з заявою про відмову від спадкових справ після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 .

Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 26/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦПК України в разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (право-попередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Виходячи з предмету позову в справі, спірні правовідносини допускають правонаступництво.

З огляду на зазначене, судому було замінено відповідача ОСОБА_6 на ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_7 на ОСОБА_1 .

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.11.1955 року. Під час шлюбу в них народилось два сини - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Судом встановлено, що раніше житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_4 на підставі договору про право забудови, посвідченого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою м. Миколаєва 21.06.1957 року за реєстровим № 3-1711 та зареєстровано в ММБТІ 20.01.1967 року за № 11332.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 . Після його смерті відкрилася спадщина.

Позивач вважає, що оскільки фактично проживав зі спадкодавцем на момент його смерті, він є таким, що прийняв спадщину, тому видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину тільки його матері та як наслідок вчинення матір`ю договору дарування частки житлового будинку є недійсним ми оскільки порушують його право як спадкоємця першою черги.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження №14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі №5-рп/99 про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

Виходячи з аналізу вказаної норми СК України, сім'єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей ( власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

Відповідно п.21 постанови №7 від 30 травня 2008 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємця за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди повинні встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, він не заявив про відмову від неї.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 постанови від 30 травня 2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Між тим, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити про прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Тобто, законодавець чітко розділяє поняття «місце реєстрації» та «місце проживання», при цьому реєстрація місця проживання особи, яка відрізняється від фактичного місця проживання особи, не може обтяжувати її у реалізації прав, гарантованих законодавством.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на покази свідків.

Відповідно до ст.63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що позивач проживав в будинку напроти її будинку, з батьками. ОСОБА_7 утримував будинок, проводив ремонти, вів господарство. Похоронами батьків займався позивач. На похоронах були присутні і позивач, і відповідач. Дружина відповідача, після смерті матері, почала виселяти позивача з будинку. Про наявність договору дарування спірного будинку ніхто не знав.

Свідок ОСОБА_2 суду пояснила, що відповідач є її чоловіком. Після смерті батька сторін, мати ОСОБА_9 вступила у спадкові права після смерті свого чоловіка. ОСОБА_10 відмовився від спадкових прав після смерті батька. В 2010 році мати ОСОБА_5 запропонувала ОСОБА_11 оформити договір дарування. В 2011 році ОСОБА_11 спочатку погодився прописати ОСОБА_12 у спірний будинок, проте, реєстрацію місця проживання так і не здійснили. Постійно позивач зі своєю дружиною у спірному будинку не проживали. Вона з чоловіком часто приїздили до матері та відвідували її, у будинку здійснювали ремонт, допомагали матеріально. На поховання матері вони перерахували гроші у сумі 6000 грн. на картку дружини позивача. Після того, як позивач дізнався про договір дарування будинку, почалися скандали, а після смерті матері, почав судитися за спадщину.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що позивач з дружиною ремонтували спірний будинок та прибудинкову територію. ОСОБА_6 бачила лише на похоронах ОСОБА_5 . Про складання Договору дарування на користь ОСОБА_14 їй стало відомо до смерті ОСОБА_5 . Достеменно не відомо про те, чи знала мати позивача про інвалідність ОСОБА_15 , про те, їй відомо, що ОСОБА_7 отримав інвалідність ще під час проходження строкової військової служби.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що сторін знає з дитинства, ОСОБА_10 займався ремонтом спірного будинку. Про інвалідність ОСОБА_12 стало відомо лише 3 роки тому. Про бюджет сім`ї та видатки їй нічого не відомо. ОСОБА_11 бачила дуже рідко у матері. ОСОБА_17 ніколи не розповідала про її відносини з дітьми.

Свідок ОСОБА_18 суду прояснила, що вона була свідком події, коли у 2012 році спірний будинок вже належав ОСОБА_19 . Витратами на лікування та поховання ОСОБА_5 займався ОСОБА_11 та його дружина, вони пересилали гроші. Один раз на рік ОСОБА_11 приїжджав до матері та проводив ремонтні роботи в будинку та прилеглій території. Про інвалідність ОСОБА_12 їй відомо.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2019 року у справі № 133/525/17 (провадження № 61-47044 св 18) зазначено, що «для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні такі докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін побуту, проведення спільних витрат, взаємність прав і обов`язків, а тому покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.».

З копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_5 була зареєстрована в зазначеному будинку з 02 березня 1981 року по 01.09.2016 року; ОСОБА_6 був зареєстрований з 08.12.1976 року по 10.08.1978 року; ОСОБА_7 був зареєстрований з 24.07.1984 року по 05.11.1985 року.

Судом встановлено, що згідно повідомлення відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Миколаївській області, ОСОБА_7 , станом на ІНФОРМАЦІЯ_9 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 (а.с 10).

Згідно Акту про приживання складеного сусідами позивача та завіреного печаткою Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області, ОСОБА_7 проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 з 21.02.1967 року по теперішній час. На момент смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_9 з ним постійно проживали: його дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_7 зі своєю сім`єю (а.с. 29-30).

Відповідно до договору - замовлення на організацію та проведення поховання від ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_7 було здійснено замовлення щодо поховання ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера від ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_20 за ритуальні послуги сплачено 1060,60 грн.

Аналізуючи подані до суду та досліджені докази, суд приходить до висновку, що факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_7 разом з ОСОБА_4 на момент смерті останнього, позивачем доведено, а отже позивач є таким, що прийняв, разом із матір`ю спадщину після смерті ОСОБА_4 ..

Щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 21.09.2007 року державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Рибачук О.В. на ім`я ОСОБА_5 щодо успадкування житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 06.08.2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 30.07.2010 року № 901 на житловий будинок АДРЕСА_1 , суд приходить до наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 (а.с 10). Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що в силу ст. 1268 ЦК України, він та його мати ОСОБА_5 фактично вступили у права на спадщину, оскільки постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Від спадщини він не відмовлявся, заяву про відмову від спадкування він не писав та нотаріусу не подавав.

З матеріалів спадкової справи № 861/2007 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулась лише його дружина - ОСОБА_5 , при цьому зазначала, що спадкове майно є особистою власністю померлого та інших спадкоємців не має.

Матеріали спадкової справи, копія якої отримана судом та досліджена у судовому засіданні, не містить довідки про склад осіб, зареєстрованих на час смерті разом із спадкодавцем, як і не містить даних щодо наявності дітей у померлого.

Державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори 21.09.2007 року видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1-971, згідно якого ОСОБА_5 успадкувала після смерті чоловіка - ОСОБА_4 , між іншим, житловий будинок АДРЕСА_1 .

06 серпня 2010 року ОСОБА_5 на підставі рішення Миколаївської міської ради замість свідоцтва про право на спадщину від 21.09.2007 р. було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - вищевказаний житловий будинок.

09 листопада 2010 року на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу - Нікою Н.В., та зареєстрованого в реєстрі за №2657, ОСОБА_5 відчужила житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_6 .

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого порушеного права лише у випадку реального його порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому відповідачем у справі має бути особа, яка реально порушує чи створює реальну небезпеку порушення прав позивача.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 3 статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Положення частини 3 статті 1268 ЦК України вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц).

Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що нотаріус неправомірно видав Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 лише його дружині ОСОБА_5 , так як разом з померлим на момент смерті також проживав позивач, який вважав себе спадкоємцем, оскільки постійно проживав з батьком та матір`ю у спірному будинку. Крім того, він має право на обов`язкову частку в спадкуванні, оскільки він є інвалідом.

За приписами ч.1, ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 607/24365/19, від 08 грудня 2021 року у справі №552/3281/20.

Пунктом 5.9 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, врегульовано, що право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 ЦК України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки. Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 ЦК України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

За змістом рішення Конституційного суду України від 11.02.2014 року №1-рп/2014 встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Констатуюючи описані норми права, суд приходить до висновку, що вказаним рішенням Конституційного суду України від 11.02.2014 року №1-рп/2014 встановлено єдиний критерій визначення повнолітнього непрацездатної особи в межах диспозиції ч.1, ст.1241 ЦК України - це медичний критерій непрацездатності фізичної особи, при цьому така особа (особи) повинні набути статусу інваліда у встановленому законом порядку.

Доказів того, що ОСОБА_7 мав інвалідність суду не надано, матеріали справи таких документів не містять

Оцінюючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_7 не визнаний інвалідом будь-якої групи у встановленому законом порядку, тому він не є повнолітньою непрацездатною особою в розумінні рішення Конституційного суду України від 11.02.2014 року №1-рп/2014, з цього приводу не набув права на обов`язкову частку у спадковому майні, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 свого батька ОСОБА_4 на підставі ч.1, ст.1241 ЦК України.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 09.11.2010 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ніка М.В., за яким ОСОБА_5 подарувала житловий будинок АДРЕСА_1 .І.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Так, згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою недійсності відповідного правочину.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7).

З огляду на викладені норми права та надані докази, суд дійшов висновку, що позивач постійно проживаючи, на час його смерті, із батьком, фактично прийняв після нього спадщину у вигляді частки будинку, як спадкоємець першої черги, в зв`язку з чим свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_5 в частині спадкування 1/2 частки спірного будинку та договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та відповідачем, у зазначеній частині, є недійсними, оскільки порушують права позивача як власника частки спадкового майна.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд приходить до наступного.

Позивач зазначає, що в липні 2017 року, коли отримав позовні матеріали та виклик до суду по справі про виселення зі спірного будинку, тоді йому стало відомо про те, що його право на спадкування порушено.

На підтвердження зазначеного суду надано: рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.08.2017 року по справі №489/5668/16-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до вимог ст.ст.12,13,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших учасників справи виникає спір.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про те, що позивачем доведено факт того, що ним дотриманні строки позовної давності.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3073,60 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265, 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Перша миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, Друга миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору дарування недійсними - задовольнити.

Встановити факт факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_7 разом зі своїм батьком ОСОБА_4 на час відкриття спадщини.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 21 вересня 2007 року ОСОБА_5 , після смерті ОСОБА_4 державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за № 1-974 - частково, в частині успадкування 1/2 частки майна померлого, а саме 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнання недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 06.08.2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 30.07.2010 року № 901 на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 .

Визнати недійсним договір дарування від 09 листопада 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікою Н.В., зареєстрований у реєстрі за № 2657, за яким ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв у дар, житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 - частково, в частині 1/2 частки нерухомого майна.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3073 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Перша миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Шевченка, 42

Третя особа: Друга миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, юридична адреса: м. Миколаїв, пр-т Миру, 8.

Третя особа: ОСОБА_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено «30» жовтня 2023 року.

Суддя Н.О. Рум`янцева