КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: №369/7487/21
номер провадження №22-ц/824/9953/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Мостова Г.І., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіній І.В.

за участі: відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М.

у цивільній справі №369/7487/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки.

в с т а н о в и л а:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 за результатами розгляду якого просив стягнути неустойку у сумі 12 318 750 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що 01 листопада 2015 року відповідач взяла у позивача в борг кошти у сумі 135 000 грн. для добудови школи іноземних мов, які зобов`язалась повернути - 01 листопада 2016 року. Проте, до моменту звернення позивача до суду з даним позовом, отримані кошти відповідач не повернула. Враховуючи наведене, вважав, що має право на стягнення з відповідача неустойки за період з 03 квітня 2020 року по 03 квітня 2021 року у сумі 12 318 750 грн. виходячи з умов боргової розписки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що відповідач не повернула скаржнику основний борг у сумі 135 000 грн. у відповідності до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2019 року у справі № 369/12156/17. Зазначена у оскаржуваному рішенні на сторінці № 3 сума, є неустойкою, яку йому сплатила відповідач, переважно у 2017 році. Неустойка сплачувалась відповідачем до ухвалення судом рішення у справі № 369/12156/17. Жодних розписок щодо отримання скаржником суми основного боргу, останній не писав. Тому висновки суду не узгоджуються з матеріалами справи.

06 червня 2023 року ОСОБА_1 на адресу суду надала відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що вона не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Зазначаючи, що 01 листопада 2015 року взяла у позивача в борг 60 000 грн. під 10 % щомісячно на 1 рік. Таким чином, загальна сума до повернення складала 132 000 грн. 23 грудня 2016 року вона повернула позивачу кошти у сумі 100 000 грн., 01 листопада 2017 року - 29 000 грн., 23 березня 2017 року - 15 000 грн., 24 березня 2017 року - 14 000грн., 18 квітня 2018 року - 6 000 грн., а всього - 164 000 грн. Оскільки оплата була проведена із запізненням, відповідач сплатила на користь позивача штраф у сумі 29 000 грн. Жодних інших боргових зобов`язань перед позивачем, вона немає.

У судовому засіданні відповідач заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Позивач до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що згідно розписки від 01 листопада 2015 року ОСОБА_1 взяла у борг у ОСОБА_2 135 000 грн., з урахуванням інфляції під 10 % щомісячно, які зобов`язалась повернути до 01 листопада 2016 року. У разі неповернення боргу в строк, зобов`язалась згідно ст.ст. 611, 624, 625 ЦК України сплатити щоденну неустойку (штраф, пеню) в розмірі 25 % від всієї суми (а.с. 03).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлено до стягнення неустойку за період, після повергнення відповідачем боргу у повному обсязі.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Так, судом при постановленні рішення вказувалося на те, що станом на час розгляду справи відповідач повернула всю суму позики, а саме останній платіж нею сплачено ще 18 квітня 2018 року, а звертаючись з позовом про стягнення неустойки, позивач нараховував її на всю суму, без урахування повернутих коштів. При цьому суд виходив з того, що відповідачем були надані наступні розписки: від 01 лютого 2017 року - 1000 доларів США; 23 березня 2017 року - 15 000 грн.; 23 листопада 2016 року - 100 000 грн.; 24 березня 2017 року - 14 000 грн.; 18 квітня 2018 року - 6 000 грн. (а.с. 18-22).

Колегія суддів вважає, що дані висновки суду не узгоджуються з матеріалами справи.

А саме судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги те, що заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 27 червня 2019 року у справі № 369/12156/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 01 листопада 2015 року в загальному розмірі 135 000 грн.

Тобто постановляючи заочне рішення в 2019 році про стягнення суми боргу за договором позики від 01 листопада 2015 року, суд виходив з відсутності доказів щодо його повернення відповідачем.

Відтак, висновки суду в оскаржуваному рішенні в частині того, що сума позики в розмірі 135 000 грн. за договором позики від 01 листопада 2015 року повернута відповідачем ще 18 квітня 2018 року, не узгоджується з матеріалами справи та постановленим заочним рішенням.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, що оформлений розпискою, просив стягнути з неї неустойку за період з 03 квітня 2020 року по 03 квітня 2021 року у сумі 12 318 750 грн.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 530, ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ч.1 ст. 598, ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (стаття 617 цього Кодексу).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом (ч.ч. 1-2 ст. 551 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 14-318цс18, дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що 01 листопада 2015 року відповідач взяла у позивача у борг кошти у сумі 135 000 грн., які зобов`язалась повернути до 01 листопада 2016 року.

Відтак, право позикодавця нараховувати передбачену договором неустойку припинилося 01 листопада 2016 року, після цієї дати права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідача неустойку за договором позики від 01 листопада 2015 року за період з 03 квітня 2020 року по 03 квітня 2021 року, тобто поза межами строку дії договору.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки за договором позики від 01 листопада 2015 року за період з 03 квітня 2020 року по 03 квітня 2021 року, не підлягають задоволенню.

Пунктом 2 ч.1 ст.374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 4 вказаної статті встановлено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно прийшовши до висновку щодо відмови в позові помилково визначив підстави відмови, а саме з підстав неможливості нарахування неустойки за договором позики в зв`язку з поверненням боргу до моменту звернення з позовом до суду першої інстанції. В той час, як підставою відмови, на думку колегії суддів є нарахування позивачем неустойки поза межами строку дії договору позики.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 лютого 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: