Постанова

Іменем України

30 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 344/16831/20

провадження № 61-11614св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 березня 2023 року у складі судді Домбровської Г. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 липня 2023 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, уточнивши свої позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв. м, житловою площею 33,4 кв. м; 1/2 частини господарського приміщення (гаражу) на АДРЕСА_2 загальною площею 26 кв. м; 1/2 частини садового будинку АДРЕСА_3 у Садівницькому товаристві Івано-Франківського управління бурових робіт «Буровик» (далі - Садівницьке товариство «Буровик»), що у с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області; 1/12 частини будинку на АДРЕСА_4 , загальною площею 94,2 кв. м, житловою площею 40 кв. м.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що сторони з 08 липня 1974 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого спільно набули таке майно: квартира АДРЕСА_1 загальною площею 60,3 кв. м, житловою площею 33,4 кв. м; господарське приміщення (гараж) на АДРЕСА_2 загальною площею 26 кв. м; садовий будинок АДРЕСА_3 ; частина будинку АДРЕСА_4 загальною площею 94,2 кв. м, житловою площею 40 кв. м.

Спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу між сторонами.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 27 березня 2023 року позов задовольнив частково. Визнав у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності: на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 60,3 кв. м, житловою площею 33,4 кв. м; на 1/2 частини господарського приміщення № ХІV (складова частина об`єкта нерухомого майна - господарське приміщення (вбудоване), загальною площею 26 кв. м на АДРЕСА_2 . В іншій частині позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру та господарське приміщення (гараж), оскільки не довів, що це майно придбано ним за особисті кошти, тому воно підлягає поділу між сторонами в рівних частинах. Позовні вимоги про поділ садового будинку АДРЕСА_3 та частини будинку АДРЕСА_4 є безпідставними, адже це майно не входить до переліку майна спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 , тому ці вимоги задоволенню не підлягають.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 04 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 27 березня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 31 липня 2023 року, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 березня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 липня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 757/19753/15, від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16, від 22 лютого 2021 року у справі № 756/2527/16, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 17 лютого 2021 року у справі № 295/6213/19.

Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Суди безпідставно віднесли спірну квартиру і господарське приміщення (гараж) до спільного майна подружжя, оскільки це майно він придбав за особисті кошти, вже після припинення фактичних шлюбних відносин, адже з 2013 року шлюб існував лише формально, що підтвердила і відповідач у судовому засіданні вказавши, що шість років до дня смерті її мами, яка померла у 2018 році, вона проживала разом зі своєю матір`ю у квартирі АДРЕСА_5 . Витрачені кошти на спірне майно він отримав від продажу земельної ділянки і садового будиночку, що належали йому на праві особистої власності; від брата, як вартість належної йому частини спадкового майна після смерті батьків; договору позики; виплати за полісом страхування життя.

Оскільки ОСОБА_2 фактично оскаржує судові рішення в частині задоволених позовних вимог, тому ці рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 не є предметом касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України).

16 жовтня 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Гедзика В. М. як представника ОСОБА_1 на касаційну скаргу, мотивований законністю і обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень. Відповідач не надав доказів, які спростовують презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру та господарське приміщення (гараж).

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

02 жовтня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 08 липня 1974 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 березня 2021 року.

Згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому, від 13 серпня 2014 року № 02/8 СПД ОСОБА_4 як продавець зобов`язався передати у власність ОСОБА_2 квартиру, яка буде створена ним у майбутньому, а покупець зобов`язався її прийняти відповідно до умов цього договору та оплатити її вартість. Загальна сума договору на момент укладення становить 325 820,00 грн, що еквівалентно 26 066,00 дол. США (пункт 4.2 договору).

На підставі акта прийому-передачі квартири від 20 січня 2016 року ФОП ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 прийняв квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв. м.

18 березня 2016 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 28829957, на підставі якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірну квартиру.

Також, 27 квітня 2015 року між СПД ОСОБА_4 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (господарського приміщення), яке буде створено у майбутньому, № 17/04, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність ОСОБА_2 господарське приміщення, яке буде створено ним у майбутньому (господарське приміщення № 17 на цокольному поверсі загальною площею 25,5 кв. м у житловому будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_2 ), а покупець зобов`язався прийняти господарське приміщення відповідно до умов цього договору та оплатити його. Загальна сума договору на момент укладення становить 293 250,00 грн, що еквівалентно 12 750,00 дол. США (пункт 4.2 договору).

За актом прийому-передачі господарського приміщення від 20 січня 2016 року ФОП ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 прийняв окреме господарське приміщення за № ХІV на цокольному поверсі, загальною площею 26 кв. м на АДРЕСА_2 .

18 березня 2016 року право власності на спірне господарське приміщення зареєстровано за ОСОБА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга

не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Встановивши, що спірне майно було придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що це майно є їх спільним майном, тому підлягає поділу між ними в рівних частинах, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на це майно відповідачем не спростована. Разом з цим переоцінка фактичних обставин справи, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України), а тому Верховний Суд не може вважати доведеним факт придбання спірного майна за особисті кошти відповідача.

Саме по собі посилання відповідача на те, що компенсація його частки у спадковому майні після смерті батьків у розмірі 80 000,00 грн, позика в розмірі 20 000,00 дол. США (розписки від 10 березня 2015 року) та отримані страхові виплати за договором страхування в сумах 86 806,78 грн і 144 639,45 грн були внесені на виконання умов договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому від 13 серпня 2014 року № 02/8, не є достатнім доказом сплати відповідачем особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже належних і допустимих доказів придбання спірного майна саме за ці кошти він не надав.

Крім того, суди встановили, що кошти отримані від продажу земельної ділянки площею 0,0575 га для ведення садівництва і садового будинку, який побудований сторонами та зняття депозитних коштів у розмірі 92 471,02 грн (11 569,00 дол. США), належать подружжю на праві спільної сумісної власності, як такі, що набуті у зареєстрованому шлюбі.

Висновки судів у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, що зазначені в касаційній скарзі.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів, необхідності встановлення обставин справи, дослідження та оцінки доказів, що є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 березня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 липня 2023 року в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов