ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

іменем України

справа 654/4312/20

провадження 22ц/819/231/23

12 жовтня 2023 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Бездрабко В.О. (суддя доповідач)

судді : Базіль Л.В.,

Приходько Л.А.

секретар судового засідання: Доброва К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 листопада 2021 року, постановлене під головуванням судді Сіянка В.М., у цивільний справі за позовом ОСОБА_1 до Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України (далі БУВР нижнього Дніпра ДАВР України) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона 08 травня 2020року була призначена на посаду провідного інженера-енергетика Приморської дільниці БУВР нижнього Дніпра ДАВР України. Наприкінці липня 2020 року позивача повідомили про майбутнє звільнення згідно п.1. ст.40 КЗпП України, при цьому вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку б вона могла виконувати, з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду, роботодавець не пропонував.

25 вересня 2020року начальник БУВР нижнього Дніпра ДАВР України Андрієнко І.О видав наказ №269-ос «Про особовий склад», згідно якого 30 вересня 2020 року позивача звільнено з посади у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

З наказом про звільнення ОСОБА_1 не була ознайомлена у день звільнення, оскільки з 29 вересня по 03 жовтня 2020року перебувала на лікуванні, а 02 жовтня 2020року засобами поштового зв`язку направила відповідачу заяву про надання відпустки, яку роботодавець залишив без розгляду та реагування.

05 жовтня 2020року позивач вийшла на роботу, де їй було вручено трудову книжку, в якій містився запис про її звільнення з посади згідно п.1 ст.40 КЗпП України з 05 жовтня 2020року на підставі наказу №287-ос від 05 жовтня 2020р. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець її не повідомив.

Вважає, що відповідач незаконно звільнив її з роботи, так як їй не були запропоновані будь-які наявні на підприємстві вакансії, що є порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України, не враховано її переважне право на залишення на роботі, її звільнення відбулося без згоди профспілкової організації управління.

Зазначила, що у БУВР нижнього Дніпра ДАВР України не відбувалися зміни в організації виробництва і праці, які об`єктивно могли вплинути на скорочення чисельності та штату Приморської дільниці у м.Гола Пристань Херсонської області, у якій безпосередньо вона працювала. Вважає, що фактично відбулося звільнення неугодних працівників Приморської дільниці за формальних обставин.

Вказала, що відповідач мав можливість здійснити її перевід на іншу роботу, зокрема на час її попередження про наступне звільнення та до дня звільнення були вакантні посади провідного інженера з транспорту Приморської дільниці; інженера-енергетика Чулаківської дільниці; машиністів наносних установок та інші посади, які б вона могла обіймати згідно своєї освіти та кваліфікації, проте позивачу ці посади не пропонувалися, а вакантні посади заповнювалися шляхом прийняття на роботу нових працівників.

Посилаючись на порушення трудових прав, ОСОБА_1 просила суд: поновити їй строк звернення до суду з позовом, який був пропущений у зв`язку з її перебуванням на самоізоляції з приводу контакту з особами з підтвердженими випадками захворювання на COVID-19; визнати протиправними та скасувати накази начальника БУВР нижнього Дніпра ДАВР України №269-ос від 25 вересня 2020 року та №287-ос від 05 жовтня 2020 року «Про особовий склад»; визнати її звільнення з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників незаконним; поновити позивача на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до моменту поновлення на роботі; скасувати у трудовій книжці запис про звільнення; вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 листопада 2021року позов задоволений частково.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України №269-ос від 25 вересня 2020 року «Про особовий склад» в частині звільнення ОСОБА_1 , з посади провідного інженера-енергетика Приморської дільниці, 30 вересня 2020 року у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України №287-ос від 05 жовтня 2020 року «Про особовий склад».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інженера-енергетика Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України з 05 жовтня 2020 року.

Зобов`язати Басейнове управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до моменту поновлення на роботі.

Стягнуто з Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України на користь позивача сплачену суму судового збору в розмірі 840,80грн.

Рішення суду у частині поновлення на роботі допущеного до негайного виконання.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з роботи з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки в порушення приписів ст.49-2 КЗпП України роботодавець не виконав свій обов`язок щодо працевлаштування позивача, жодна із вакантних на підприємстві посад чи робіт, які б могла б виконувати працівник їй не були запропоновані.

Додатковим рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 10 лютого 2022року стягнуто з Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 жовтня 2020року по 03 листопада 2021року у розмірі 109 866,24грн.

В апеляційній скарзі Басейнове управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду від 03 листопада 2021року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Скарга мотивована тим, що суд не з`ясував обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи.

Апелянт вказав, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. На час звільнення на підприємстві були відсутні вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю, які б ОСОБА_1 могла виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду.

Зазначив, що після звільнення з БУВР нижнього Дніпра ДАВР України позивач працевлаштувалася на посаду головного інспектора в Управлінні соціального захисту населення, сім`ї та праці, а тому, на думку апелянта, не має потреби у поновленні її на попередній посаді провідного інженера-енергетика.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені у відповідності до вимог ст.128 ч.6 ЦПК України, про що свідчать довідки про доставку судових повісток на електронні адреси сторін.

Басейнове управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України не повідомило суд про причини неявки у призначене судове засідання.

У заяві від 20 вересня 2023року ОСОБА_1 просила розгляд справи провести за її відсутності.

Згідно ст.372 ч.2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

згідно наказа №71-ос від 07 травня 2020року ОСОБА_1 з 08 травня 2020 року була призначена на посаду провідного інженера-енергетика Приморської дільниці Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра в порядку переведення з Приморського управління водного господарства (а.с. 67).

Наказом начальника БУВР нижнього Дніпра ОСОБА_2 №99 від 28 липня 2020 року «Про оптимізацію структури апарату БУВР нижнього Дніпра» було утворено робочу групу з проведення оптимізації апарату управління, якій, серед іншого, доручено до 30 липня 2020року за результатами функціонального обстеження розробити оптимізовану структуру апарату установи; підготувати штатний розпис апарату, з урахуванням оптимізації; письмово попередити працівників структурних підрозділів, яких стосуються зміни структури та штатного розпису, про можливе вивільнення з урахуванням оптимізації (а.с. 68-69).

30 липня 2020 року ОСОБА_1 отримала письмове повідомлення роботодавця від 29 липня 2020 року №10/1173, яким у зв`язку зі змінами в штатному розписі БУВР нижнього Дніпра на підставі наказу «Про оптимізацію структури апарату» від 28 липня 2020року №99 та відповідно до ст.49-2 КЗпП України, позивачку повідомлено про можливе скорочення її посади та звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України 30 вересня 2020 року, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (а.с.70).

Наказом начальника БУВР нижнього Дніпра №269-ос від 25 вересня 2020 року «Про особовий склад» ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади провідного інженера-енергетика Приморської дільниці, 30 вересня 2020 року у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.38).

З цього наказу також встановлено, що разом з позивачем було звільнено заступника начальника та провідного інженера з організації, експлуатації та ремонту Приморської дільниці, а слюсаря-ремонтника та акумуляторника переведено на аналогічні посади інших ділянок управління (а.с.74-75).

Оскільки через хворобу позивач не працювала з 29 вересня по 02 жовтня 2020року, про що свідчить листок непрацездатності, 05 жовтня 2020року відповідач видав наказ №297-ос «Про особовий склад», яким змінив дату звільнення ОСОБА_1 з посади за п.1 ст.40 КЗпП України з 30 вересня на 05 жовтня 2020 року (а.с. 39).

Згідно довідки первинної профспілкової організації БУВР нижнього Дніпра від 11 травня 2021року №1, позивач не була членом профспілки управління (а.с.94).

02 жовтня 2020року ОСОБА_1 засобами зв`язку направила відповідачу заяву про надання їй планової відпустки з 02 жовтня 2020року, яка отримана управлінням 05 жовтня 2020року, що підтверджено штемпелем вхідної кореспонденції (а.с.71).

В ході розгляду справи з пояснень представника відповідача встановлено, що заява про відпустку по суті не розглядалася, оскільки 05 жовтня 2020року вже був виданий наказ про звільнення позивача.

Згідно копій штатних розписів БУВР нижнього Дніпра ДАВР України, станом на 01 вересня 2020року загальна кількість штатних посад по управлінню становила 771,5 працівників (а.с.153-165), а станом на 01 жовтня 2020року загальна кількість штатних посад склала 1086 працівників (а.с.123-138).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції і застосовані норми права

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України).

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця.

Відповідно до статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, а суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Відповідно до частини першої та третьої ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із частинами першою та шостою ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Аналіз встановлених у справі фактичних обставин та наданих сторонами доказів дає підстави вважати, що в БУВР нижнього Дніпра ДАВР України у зв`язку із внутрішньою реорганізацією структурних підрозділів управління, зокрема Приморської дільниці, мало місце скорочення штату працівників, позивач була повідомлена про майбутнє звільнення у відповідності до приписів ст. 49-2 ч.1 КЗпП України. Оскільки ОСОБА_1 не була членом первинної профспілкової організації, то роботодавець не мав необхідності в отриманні згоди профспілки на звільнення працівника.

Разом із цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні ОСОБА_1 управлінням не дотримано вимоги ч.3 ст.49-2 КЗпП України, оскільки працівникові не було запропоновано іншу роботу на тому ж підприємстві. Матеріали справи не містять інформації про вакантні в управлінні посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку позивач могла б виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Також відповідачем не надано доказів на підтвердження відсутності зазначених вакантних посад.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив про відсутність вакантних посад на Бехтерській, Круглоозерській та Чулаківській дільницях, однак, як зазначалось вище, належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин не надав та не подав доказів про наявні вакантні посади по управлінню.

В той же час, з штатного розпису, який існував станом на 01 жовтня 2020 року, вбачається, що штат управління, у порівнянні з штатним розписом станом на 01 вересня 2020року, був збільшений на 314 працівників. Наведене дає підстави вважати, що на час звільнення ОСОБА_1 (05 жовтня 2020року) до штату управління було введено нові вакантні посади, які не було запропоновано позивачу. Доказів про те, що остання за наявною у неї професією чи спеціальністю, з урахуванням її освітнього рівня, кваліфікації чи досвіду не могла обіймати, суду також не надано.

Враховуючи викладені вище норми права та встановлені при розгляді справи фактичні обставини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбулося без належного дотриманням положень трудового законодавства, зокрема, з порушенням її права на працевлаштування при звільненні.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду від 03 листопада 2021року, оскільки суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги БУВР нижнього Дніпра ДАВР України без задоволення, а оскаржуваного судового рішення без змін.

Оскільки додаткове рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 10 лютого 2022року в апеляційному порядку не оскаржувалося, то його законність, обґрунтованість та правильність проведеного судом розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 , колегією суддів не перевірялися.

Керуючись ст.367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України, залишити без задоволення.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: Л.В. Базіль

Л.А. Приходько