справа № 369/4647/23 головуючий у суді І інстанції Ковальчук Л.М.
провадження № 22-ц/824/9624/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Боярський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про встановлення факту смерті, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою та просив встановити факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті с. Новомикильське Луганської області, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заява обґрунтована тим, що заявнику отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації смерті неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України у с. Новомикильське, Луганської області. Встановлення факту смерті необхідно для державної реєстрації факту смерті на території України та одержання свідоцтва про смерть державного зразка.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник вказує про те, що оскільки місце смерті (с. Новомикильське Луганської області) розташоване на тимчасово окупованій території України та враховуючи постійні бойові дії, окупаційні органи взагалі відмовилися від складання будь-яких документів, які б підтверджували факт смерті ОСОБА_3 , що і послугувало приводом для звернення до суду із відповідною заявою. Крім того, в оскаржуваному рішенні зазначено, що заявником не надано жодного доказу на підтвердження смерті ОСОБА_3 . Однак, таке твердження суду не відповідає дійсності та спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Так, до заяви було подано фото з місця поховання ОСОБА_3 , зазначені контактні дані свідків, які були присутні під час поховання. Крім того, заявник ( ОСОБА_1 ) є ОСОБА_4 , який безпосередньо проводив обряд відспівування та поховання власної матері. Таким чином, судом проігноровано надані заявником документи та інформацію, які в цей надскладний для України час є єдино можливими, оскільки смерть та поховання відбувалося під постійними обстрілами та бомбардуванням, яке супроводжувалося ризиком для життя і здоров`я небайдужих і свідомих людей. Задля надання суду вказаних документів, заявнику довелося проходити окупаційні фільтраційні табори, витримувати приниження честі і гідності та здолати тисячі кілометрів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 від 28 листопада1962 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що обставини справи не підтверджені належними та допустимими засобами доказування, а саме у матеріалах справи відсутній будь-який доказ того, що ОСОБА_3 померла.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі №644/6785/18, зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи.

Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення юридичних фактів, які розглядаються судом в порядку окремого провадження.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України встановлення факту смерті особи в певний час проводиться у разі неможливості реєстрації органом реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Статтею 317 ЦПК України визначено особливості провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Згідно роз`яснень, які викладені у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Доказами на підтвердження факту смерті є: медичні документи про смерть, письмова відмова органів державної реєстрації актів цивільного, неможливість одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме свідоцтва про народження заявника, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , в графі батько вказано « ОСОБА_5 », в графі мати вказано « ОСОБА_3 ».

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , факт смерті якої просить встановити заявник.

Звертаючись до суду з даною заявою, заявник вказував на те, що отримати свідоцтво про смерть матері у відділі державної реєстрації смерті неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України у с. Новомикильське, Луганської області та поховання припало на період окупації села та прямих бойових дій.

На підтвердження факту смерті матері, ОСОБА_1 до суду першої інстанції надав фотокартки з поховання матері та вказує, що факт смерті можуть підтвердити сусіди та родичі.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що фотокартки з поховання та свідчення сусідів та родичів, за умови відсутності їх допиту в якості свідків в межах розгляду даної справи, не є належними доказами, які могли б підтвердити факт смерті ОСОБА_3 в у с. Новомикильське, Луганської області.

До заяви про встановлення факту смерті заявник також надав заключення лікаря від 30 жовтня 2022 року (а.с. 12).

Разом з тим, зазначене заключення не є та не може бути належним доказом на підтвердження факту смерті ОСОБА_3 , оскільки зазначений запис не містить даних про те, відносно кого складено заключення, ким складено та де складено.

Інших належних доказів на підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 не надав.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті.

Враховуючи зазначене, при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції дотримано норми процесуального права, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 20 жовтня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.