УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 369/13599/14-ц

провадження № 61-14358ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 вересня 2023 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі Відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція» до Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія

«А-Скрин», ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , про визнання недійсним державного акта на право власності на землю, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, скасування рішення реєстраційної служби, визнання права власності і права користування на земельні ділянки, за заявою заступника керівника Київської обласної прокуратури про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року перший заступник прокурора Київської області

в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі Відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція» звернувся до суду з позовом до Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «А-Скрин» (далі - ТОВ «Компанія «А-Скрин»), ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , про визнання недійсним державного акта на право власності на землю, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, скасування рішення реєстраційної служби, визнання права власності і права користування на земельні ділянки.

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням

від 27 липня 2016 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України

в особі Відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція» відмовив.

Не погодившись з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 року, заступник прокурора Київської області оскаржив його в апеляційному порядку.

Апеляційний суд Київської області рішенням від 07 лютого 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнив частково.Змінив рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 року, виключив із мотивувальної частини судового рішення посилання на пропуск першим заступником прокурора Київської області строку позовної давності як підставу відмови у позові.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Не погодившись з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 року та рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 лютого 2017 року, перший заступник прокурора Київської області оскаржив їх в касаційному порядку.

Верховний Суд постановою від 16 жовтня 2019 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнив. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня

2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 07 лютого 2017 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 23 січня 2020 року залучив до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою

від 22 квітня 2020 року замінив у справі № 369/13599/14-ц неналежного відповідача - ОСОБА_21 на належного - ОСОБА_3

13 січня 2021 року до суду надійшла заява заступника прокурора прокуратури Київської області про зміну предмета позову, в якій заявник просив: «Під час слухання справи та вирішення позовних вимог розглядати їх в наступній редакції:

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії КВ, виданий Ходосівською сільською радою народних депутатів

27 грудня 1996 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 52, з цільовим призначенням - для приватного користування.

Зобов`язати повернути у власність держави в особі Кабінету міністрів України та у постійне користування Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі Відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельні ділянки, загальною площею 0,515 га,

з кадастровими номерами …0008, …0016; ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,125 га, з кадастровим номером …0014; ОСОБА_1 земельні ділянки, загальною площею 1,5 га, з кадастровими номерами …0009, …0010, …0011, …0012, …0013, …0015; ОСОБА_4 земельні ділянки, загальною площею 1,0126 га, з кадастровими номерами …0024, …0022, …0025, …0026; ОСОБА_5 земельні ділянки, загальною площею

0,9999 га, з кадастровими номерами …0023, …0021, …0017, …0018».

Києво-Святошинський районний суд Київської області протокольною ухвалою від 15 лютого 2021 замінив відповідача Ходосівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області на її правонаступника - Феодісіївську сільську раду Обухівського району Київської області.

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням

від 18 лютого 2022 року позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України

в особі Відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція»залишив без задоволення.

Не погодившись з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 лютого 2022 року, заступник керівника Київської обласної прокуратури оскаржив його в апеляційному порядку.

Також разом з апеляційною скаргою подано заяву про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що 11 та 23 червня 2008 року ОСОБА_22 уклав декілька договорів купівлі-продажу, за якими відчужив на користь інших осіб земельні ділянки, які в подальшому були відчужені відповідачам, зокрема, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Заступник керівника Київської обласної прокуратури вказував, що спірні земельні ділянки, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розташовані в межах села Лісники Києво-Святошинського району Київської області, набуті у приватну власність всупереч вимогам земельного та лісового законодавства.

Власниками вказаних земель лісогосподарського призначення є фізичні особи, які, отримавши їх як землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, можуть проводити вирубку дерев, будівництво, а також укладати цивільно-правові угоди. Вказане унеможливить використання спірних земель за їх дійсним цільовим призначенням як землі лісогосподарського призначення.

Посилаючись на вищевказане, заступник керівника Київської обласної прокуратури просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту із встановленням заборони на проведення будь-яких робіт на них, а також заборони державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії, у тому числі, і реєстрацію (перереєстрацію), пов`язану з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників на земельні ділянки:

з кадастровими номерами: :03:001:0008, :03:001:0016, які належать ОСОБА_2 ; з кадастровим номером :03:001:0014, яка належить ОСОБА_3 ; з кадастровими номерами: :03:001:0009, :03:001:0010, :03:001:0011, :03:001:0012, :03:001:0013, :03:001:0015, які належать ОСОБА_1 ; з кадастровими номерами: :03:001:0024, :03:001:0022, :03:001:0025, :03:001:0026, які належать

ОСОБА_4 ; з кадастровими номерами :03:001:0023, :03:001:0021, :03:001:0017, :03:001:0018, які належать ОСОБА_5 .

Київський апеляційний суд ухвалою від 04 вересня 2023 року заяву заступника керівника Київської обласної прокуратури про забезпечення позову задовольнив частково.

Наклав арешт на земельні ділянки: з кадастровими номерами: :03:001:0008 та :03:001:0016, які належать

ОСОБА_2 ; з кадастровим номером :03:001:0014, яка належить ОСОБА_3 ; з кадастровими номерами: :03:001:0009, :03:001:0010, :03:001:0011, :03:001:0012, :03:001:0013, :03:001:0015, які належать ОСОБА_1 ; з кадастровими номерами: :03:001:0024, :03:001:0022, :03:001:0025, :03:001:0026, які належать ОСОБА_4 ; з кадастровими номерами: :03:001:0023, :03:001:0021, :03:001:0017, :03:001:0018, які належать

ОСОБА_5 .

У задоволенні інших вимог заяви відмовив.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що невжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки може призвести до здійснення відчуження майна на користь третіх осіб, що в подальшому призведе до нових звернень власників на отримання земельної ділянки у зв`язку із набуттям права власності на майно, що, в свою чергу, призведе до ускладнення чи неможливості виконання рішення суду у разі його задоволення.

Разом із тим, вимоги заяви про забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам вчиняти будь-які дії реєстраційні дії, у тому числі і реєстрацію, пов`язану із відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників на земельні ділянки охоплюються накладенням арешту, а тому задоволенню не підлягають.

Крім того, вимога щодо встановленням заборони на проведення будь-яких робіт на них також не може бути задоволена, оскільки заявником не наведено конкретні види робіт, на які останній просить накласти заборону.

У касаційній скарзі, поданій 10 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу апеляційного суду в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки, які належать ОСОБА_1 , і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме посилається на відсутність повноважень прокурора подавати вказану заяву про забезпечення позову.

Також у касаційній скарзі заявник порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення.

Клопотання мотивоване тим, що ухвала Київського апеляційного суду

від 04 вересня 2023 року постановлена без повідомлення (виклику) учасників справи, у тому числі за відсутності ОСОБА_1 та його представника. Повний текст ухвали Київського апеляційного суду

від 04 вересня 2023 року засобами поштового зв`язку заявнику та його представнику не надсилався. З повним текстом ухвали суду від 04 вересня 2023 року заявник ознайомився в Єдиному державному реєстрі судових рішень після його опублікування - 11 вересня 2023 року.

На переконання заявника, зазначене є достатньою підставою для поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення.

Клопотання підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частина першої, другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Враховуючи, що згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 392 ЦПК України докази, які підтверджують дату отримання копії оскаржуваної ухвали апеляційного суду додаються до касаційної скарги за їх наявності, а на час вирішення питання про прийняття касаційної скарги в розпорядженні Верховного Суду немає доказів, що спростовують доводи заявника про ненаправлення апеляційним судом копії оскаржуваної ухвали, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання та поновлення ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 04 вересня 2023 року. При цьому Верховний Суд врахував, що оскаржувана ухвала апеляційного суду була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 11 вересня 2023 року, а касаційна скарга подана в межах тридцятиденного строку після цієї дати.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначила, що у касаційному порядку можуть окрім інших переглядатися ухвали суду апеляційної інстанції щодо забезпечення позову (тобто, як ухвали, якими задоволено заяву про забезпечення позову, так і ухвали, якими відмовлено у такому забезпеченні), а також постанови суду апеляційної інстанції, якими скасовано вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що у грудні 2014 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі Відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція» звернувся до суду з позовом до Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 ,

ТОВ «Компанія «А-Скрин», ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , про визнання недійсним державного акта на право власності на землю, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, скасування рішення реєстраційної служби, визнання права власності і права користування на земельні ділянки.

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням

від 27 липня 2016 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України

в особі Відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція» відмовив.

Не погодившись з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 року, заступник прокурора Київської області оскаржив його в апеляційному порядку.

Апеляційний суд Київської області рішенням від 07 лютого 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнив частково.Змінив рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 року, виключив із мотивувальної частини судового рішення посилання на пропуск першим заступником прокурора Київської області строку позовної давності як підставу відмови у позові.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Не погодившись з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2016 року та рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 лютого 2017 року, перший заступник прокурора Київської області оскаржив їх в касаційному порядку.

Верховний Суд постановою від 16 жовтня 2019 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнив. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня

2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 07 лютого 2017 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 23 січня 2020 року залучив до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою

від 22 квітня 2020 року замінив у справі № 369/13599/14-ц неналежного відповідача - ОСОБА_21 на належного - ОСОБА_3

13 січня 2021 року до суду надійшла заява заступника прокурора прокуратури Київської області про зміну предмета позову, в якій заявник просив: «Під час слухання справи та вирішення позовних вимог розглядати їх в наступній редакції:

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії КВ, виданий Ходосівською сільською радою народних депутатів

27 грудня 1996 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 52, з цільовим призначенням - для приватного користування.

Зобов`язати повернути у власність держави в особі Кабінету міністрів України та у постійне користування Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі Відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельні ділянки, загальною площею 0,515 га,

з кадастровими номерами …0008, …0016; ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,125 га, з кадастровим номером …0014; ОСОБА_1 земельні ділянки, загальною площею 1,5 га, з кадастровими номерами …0009, …0010, …0011, …0012, …0013, …0015; ОСОБА_4 земельні ділянки, загальною площею 1,0126 га, з кадастровими номерами …0024, …0022, …0025, …0026; ОСОБА_5 , земельні ділянки загальною площею

0,9999 га, з кадастровими номерами …0023, …0021, …0017, …0018».

Києво-Святошинський районний суд Київської області протокольною ухвалою від 15 лютого 2021 замінив відповідача Ходосівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області на її правонаступника - Феодісіївську сільську раду Обухівського району Київської області.

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням

від 18 лютого 2022 року позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України

в особі Відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція»залишив без задоволення.

Не погодившись з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 лютого 2022 року, заступник керівника Київської обласної прокуратури оскаржив його в апеляційному порядку.

Також разом з апеляційною скаргою подано заяву про забезпечення позову.

Київський апеляційний суд ухвалою від 04 вересня 2023 року заяву заступника керівника Київської обласної прокуратури про забезпечення позову задовольнив частково.

Наклав арешт на земельні ділянки: з кадастровими номерами: :03:001:0008 та :03:001:0016, які належать

ОСОБА_2 ; з кадастровим номером :03:001:0014, яка належить ОСОБА_3 ; з кадастровими номерами: :03:001:0009, :03:001:0010, :03:001:0011, :03:001:0012, :03:001:0013, :03:001:0015, які належать ОСОБА_1 ; з кадастровими номерами: :03:001:0024, :03:001:0022, :03:001:0025, :03:001:0026, які належать ОСОБА_4 ; з кадастровими номерами: :03:001:0023, :03:001:0021, :03:001:0017, :03:001:0018, які належать

ОСОБА_5 .

У задоволенні інших вимог заяви відмовив.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним

і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Частинами третьою, десятою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення

у справі.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року

у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор як на підставу порушених прав держави послався на те, що прокуратурою області встановлено порушення вимог земельного та лісового законодавства під час набуття у власність громадян земельних ділянок, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані в межах села Лісники Києво-Святошинського району Київської області.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується цивільним судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження

№ 14-729цс19), у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року

у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22 (провадження № 61-12011св22).

Співмірність передбачає співвідношення цивільним судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову з заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

У справі, що переглядається, вирішуючи питання про необхідність застосування заходів забезпечення позову, апеляційний суд установив, що предметом спору в даній справі є, зокрема, витребування спірних земельних ділянок на користь держави в особі Кабінету міністрів України та Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі Відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція».

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Апеляційний суд, задовольняючи заяву про забезпечення позову, зокрема, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, врахував, що такий захід забезпечення позову як накладення арешту на нерухоме майно узгоджується з предметом та підставами позову; позовні вимоги у цій справі стосуються безпосередньо повернення чи витребування майна на користь позивачів, тобто мають майновий характер, за наявності яких суд міг би забезпечити позов шляхом накладення арешту на відповідне майно; накладення арешту на нерухоме майно є співмірним заходом забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами майнового характеру.

Надавши оцінку наведеним прокурором у заяві про вжиття заходів забезпечення позову обґрунтуванням та доказам, наданим на її підтвердження, урахувавши наведені положення процесуального законодавства, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки:

з кадастровими номерами: :03:001:0009, :03:001:0010, :03:001:0011, :03:001:0012, :03:001:0013, :03:001:0015, які належать ОСОБА_1 .

Невжиття указаних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити в подальшому виконання рішення суду у випадку задоволення позову та призведе до обмеження прав позивача на ефективний судовий захист.

Доводи касаційної скарги про відсутність повноважень прокурора подавати вказану заяву про забезпечення позову, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову, а також визначення складу учасників справи не досліджується, оскільки вказане є предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті.

Схожий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду

від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 та від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20.

Вжитий апеляційним судом захід забезпечення позову є співмірним з вимогами щодо захисту прав заявника.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому накладення арешту на нерухоме майно до ухвалення рішення у справі не порушує законні права та інтереси власника.

Тобто, ОСОБА_1 лише тимчасово позбавлений можливості розпоряджатися спірним нерухомим майном.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову і не свідчать про порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 390, частинами четвертою, шостою

статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку

на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 04 вересня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду

від 04 вересня 2023 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі Відокремленого структурного підрозділу «Боярська лісова дослідна станція» до Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «А-Скрин», ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , про визнання недійсним державного акта на право власності на землю, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, скасування рішення реєстраційної служби, визнання права власності і права користування на земельні ділянки, за заявою заступника керівника Київської обласної прокуратури про забезпечення позову в частині накладення арешту на земельні ділянки: з кадастровими номерами: :03:001:0009, :03:001:0010, :03:001:0011, :03:001:0012, :03:001:0013, :03:001:0015, які належать ОСОБА_1 .

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко