Провадження № 2/639/1495/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Харків

Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Гаврилюк С. М.,

секретар судового засідання Пивоварова Т.В.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Мережка В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 638/13198/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 162776,32 грн. за кредитним договором № DN81AR56390161 від 10.12.2007, яка складається з наступного: 143291,93 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 19484,39 грн. 3% річних від простроченої суми.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору № DN81AR56390161 від 10.12.2007 відповідач отримав кредит у розмірі 121634,00 грн. на термін до 09.12.2014 та відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки у строки та у порядку, що встановлені кредитним договором. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконав та 23.08.2012 АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.09.2012 року з відповідача стягнута заборгованість. Ухвалення рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 24.09.2012 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Прострочена сума заборгованості становить 74214,62 грн. За період з 24.08.2012 по 15.06.2021 відповідач має заборгованість у розмірі 162776,32 грн., яка складається з наступного: 143291,93 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 19484,39 грн. 3% річних від простроченої суми.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.06.2022 справу передано за підсудністю на розгляд до Жовтневого районного суду м. Харкова (а.с.66-67).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.08.2022 справу передано в провадження судді Гаврилюк С.М. (а.с.72).

02.08.2022 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі, призначено судове засідання (а.с.73-74).

25.08.2022 ухвалою суду постановлено розглядати справу у заочному порядку (а.с.81).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.08.2022 задоволено позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR56390161 від 10.12.2007 у розмірі 162776 (сто шістдесят дві тисячі сімсот сімдесят шість) грн. 32 коп., яка складається з наступного: 143291 грн. 93 коп. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 19484 грн. 39 коп. - три відсотки річних від простроченої суми, за період з 24.08.2012 по 15.06.2021. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2441 (дві тисячі чотириста сорок одну) грн. 64 коп. (а.с.82-85).

04.07.2023 ухвалою суду задоволено заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення. Скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 серпня 2022 року по цивільній справі № 638/13198/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.119-122).

29.08.2023 ухвалами суду, не виходячи до нарадчої кімнати, постановлено про долучення до матеріалів справи відзиву відповідача ОСОБА_1 , що надійшов до суду 04.08.2023; про витребування за клопотанням відповідача з ЄДРСР копії рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2011 у справі № 2-3240/2011 (а.с.141-144,159-168).

29.08.2023 ухвалою суду залишено без задоволення заяву відповідача ОСОБА_1 , що міститься у відзиві на позов, про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження. (а.с.170-172).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав в зв`язку з їх необґрунтованістю. Зазначив, що між ним та позивачем дійсно укладено кредитний договір № DN81AR56390161 від 10.12.2007, за умовами якого йому відкрито відновлювальну кредитну лінію в розмірі 121634,00 грн, в тому числі, на оплату автомобіля Samand EL номерний знак НОМЕР_1 . За умовами даного договору єдиним забезпеченням виконання зобов`язання ОСОБА_1 був автомобіль Samand EL номерний знак НОМЕР_1 , який був предметом застави. Після придбання автомобіля він певний час сплачував позивачу грошові кошти в рахунок погашення заборгованості, але розуміючи що погасити кредит не в змозі, наприкінці весни початку літа 2009 року звернувся до головного офісу позивача у м. Харкові для врегулювання ситуації. На що позивачу було запропоновано залишити у позивача заставне майно придбаний автомобіль з усіма документами для його продажу позивачем, а після продажу автомобіля ОСОБА_1 мав сплатити максимум 5000,00 грн та банк мав закрити кредитний договір. На дану пропозицію позивач погодився та надав банку свій автомобіль з усіма документами, та з приводу даного кредитного договору його не турбували на протязі 12 років. Про існування кредитної заборгованості за кредитним договором № DN81AR56390161 від 10.12.2007 та про наявність рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.09.2012 року позивач дізнався лише 01.12.2021, отримавши позовну заяву з додатками до нього по справі № 638/13198/21. Також, позивачу стало відомо про наявність заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.10.2011 у справі № 2-1910/2011, яким з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнута заборгованість за кредитним договором № DN81AR56390161 від 10.12.2007 у розмірі 196317,23. На думку позивача, при повному, всебічному та об`єктивному розгляді справи № 2/0417/6674/2012 Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська мав би відмовити у відкритті провадження у цій справі на підставі п. 2 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, або закрити вже відкрите провадження за цим позовом на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України в редакції, що діяла на той момент.

27.09.2023 ухвалою суду за клопотанням відповідача ОСОБА_1 судовий розгляд справи відкладено (а.с.184,186).

26.10.2023 ухвалою суду повернуто без розгляду клопотання відповідача ОСОБА_1 про витребування доказів, яке заявлено відповідачем у поданому до суду 04.08.2023 відзиві на позовну заяву (а.с.141-144).

26.10.2023 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про залучення до участі у справі співвідповідача АТ «Акцент Банк».

Представник позивача Захаров М.І., який діє на підставі довіреності (а.с.115), подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі сторони позивача.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , який діє на підставі довіреності (а.с.156), проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі. На думку представника відповідача, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 2/0417/6674/2012 від 24.09.2012 року незаконне, оскільки відповідач не укладав будь-яких договорів поруки з іншими особами, та за даним рішенням з відповідача відбулося подвійне стягнення заборгованості. На думку представника відповідача, саме суд, який розглядає дану справу, має встановити незаконність цього рішення та прийняти до уваги дану обставину при ухваленні судового рішення. При цьому зазначив, що ані заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 2/0417/6674/2012 від 24.09.2012, ані попередні заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.10.2011 у справі № 2-1910/2011, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2011 у справі № 2-3240/11 відповідачем не були оскаржені, заяв про перегляд даних рішень не подано, оскільки на час ухвалення даних рішень відповідач не був про них обізнаний, та на думку представника відповідача строк на оскарження та перегляд цих рішень відповідачем пропущений.

Суд, заслухавши відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 10.12.2007 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DN81AR5639016 (а.с.14-17).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 2/0417/6674/2012 від 24.09.2012 року, яке набрало законної сили 04.10.2012 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR56390161 від 10.12.2007 у сумі 303194 грн. 37 коп., та стягнуто з ПАТ «Акцент Банк», ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 000,00 грн. Як встановлено цим судовим рішенням, за умовами Договору № DN81AR56390161 від 10.12.2007 ОСОБА_1 отримав кредит 121634,00 грн. зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 9,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.12.2014. В зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору № DN81AR56390161 від 10.12.2007 , заборгованість за ним станом на 21.08.2012 склала 313194,37 грн., в тому числі: 73814,62 грн. заборгованість за кредитом, 57780,17 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 24909,19 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 156690,39 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с.5-6).

Згідно з копією заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.10.2011 у справі № 2-1910/2011, яке набрало законної сили 01.11.2011, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR56390161 від 10.12.2007 станом на 18.10.2010 у розмірі 196317,23 грн, де 94614,62 грн заборгованість за кредитом, 35968,83 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 10375,75 грн заборгованість по комісії, 55558,03 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1700,00 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн, а сього 198137,23 грн. Стягнуто солідарно з ТОВ «Українське Фінансове Агенство «Верус» в особі філії ТОВ «Українське Фінансове Агенство «Верус» у Дзержинському районі м. Харкова на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR56390161 від 10.12.2007 у розмірі 200,00 грн (а.с.147-148).

Згідно з копією заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2011 у справі № 2-3240/11, задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. Передано в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом вилучення у ОСОБА_1 належне йому на праві власності заставлене майно легковий автомобіль марки Samand модель EL, 2007 р.в., тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова: НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 . В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN81AR56390161 від 10.12.2007 станом на 07.08.2009 в розмірі 136287 грн 77 коп. звернуто стягнення на предмет застави, а саме: легковий автомобіль марки Samand модель EL, 2007 р.в., тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова: НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом надання ПАТ КБ «Приватбанк» права укладати від імені ОСОБА_1 договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, знявши автомобіль з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Заходи забезпечення позову, прийняті ухвалою суду від 22.09.2009 в частині накладення заборони на вчинення дій, спрямованих на відчуження в будь-який спосіб рухомого майна, а саме легкового автомобіля Samand модель EL, 2007 р.в., тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова: НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 скасовані, в іншій частині ухвалу суду від 22.09.2009 залишені без змін (а.с.174-178).

Заперечення сторони відповідача проти позовних вимог по справі, що розглядається, ґрунтуються на тому, що при ухваленні вказаних судових рішень було порушено процесуальні права відповідача, ці рішення ухваленні з порушенням закону та не є чинними.

Суд зауважує, що відповідно до приписів ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач вказані рішення не оскаржував, із заявами про перегляд заочного рішення або перегляд рішення за нововиявленими обставинами не звертався, всі зазначені вище судові рішення набрали законної сили.

В силу ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;4) інші юридичні факти.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція була викладена Верховним Судом України у постанові від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12.

У Постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 вказано на те, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21) зазначено: «Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання»;«звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни»; «Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені».

Свого часу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

В силу частин 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В порядку частин 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені статтею 625 ЦК України.

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 14.02.2018 по справі № 564/2199/15-ц, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Відтак, виходячи з наведених норм чинного законодавства та вже усталеної судової практики, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. При цьому наявність судового рішення про звернення стягнення на іпотечне (заставне) майно, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Рішення суду про звернення стягнення на заставлене майно засвідчує зміни, що настав строк виконання договору в повному обсязі. І якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України.

З наведених обставин справи вбачається, що між сторонами укладено кредитний договір, у забезпечення виконання якого відповідачем у заставу передано автомобіль Samand модель EL, 2007 р.в., тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова: НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 .

Матеріалами справи підтверджуються обставини неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим позивач реалізовував свої права кредитора та заставодержателя, звернувшись з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором та про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2011 у справі № 2-3240/11 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № DN81AR56390161 від 10.12.2007 станом на 07.08.2009 в розмірі 136287 грн 77 коп. звернуто стягнення на предмет застави. Вказаним судовим рішенням встановлено, що на день ухвалення рішення, тобто на 01.12.2011 заборгованість відповідача перед банком не зменшилась, а навпаки значно зросла та складає 367821,63 грн, разом з тим при ухваленні рішення судом врахована первісна ціна позову 136287,77 грн, оскільки банк позовні вимоги не уточнював.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 2/0417/6674/2012 від 24.09.2012 року, яке набрало законної сили 04.10.2012 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR56390161 від 10.12.2007 у сумі 303194 грн. 37 коп., та стягнуто з ПАТ «Акцент Банк», ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 000,00 грн.

Доказів на підтвердження того, що предмет застави автомобіль, на яке було звернуто стягнення, було реалізовано банком, та в ході такої реалізації предмету застави отриманих грошових коштів вистачило на погашення заборгованості за кредитом, а так саме, повної сплати заборгованості за кредитним договором № DN81AR56390161 від 10.12.2007, відповідачем не надано.

Таким чином, з ухваленням судом рішення у справі № 2/0417/6674/2012 від 24.09.2012 року, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання ним грошового зобов`язання.

Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення.

Разом з тим, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З матеріалів позову вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення коштів саме на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість у відповідача за період з 24.08.2012 року по 15.06.2021 становить 162776,32 грн., яка складається з наступного: 143291,93 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 19484,39 грн. - три відсотки річних від простроченої суми. Сума інфляційних втрат та трьох відсотків річних обрахована Банком з залишку боргу у розмірі 73814,62 грн за період з 24.08.2012 до 15.11.2012 та у розмірі 74214,62 грн за період з 07.12.2012 до 15.06.2021 (а.с.7-11).

Позивачем при звернені до суду визначені підстави позову - стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання визначеного рішенням суду, вказано суму боргу, з якої позивач нараховував три відсотки річних та інфляційні втрати і період нарахування.

Судом встановлено, що позивачем не надано окремо розрахунку суми боргу, проте суд встановивши обставини справи, а саме наявність грошового зобов`язання та його невиконання протягом більше ніж три роки, не позбавлений права та можливості здійснити такий розрахунок, так як вказане не потребує спеціальних знань, а проводиться із застосуванням нескладної математичної формули.

Сума боргу у розмірі 74214,62 грн відповідачем не спростована та доказів про погашення такого боргу відповідачем не надано.

Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц, від 23.02.2023 у справі 911/3025/21.

Згідно з рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.09.2012 у справі № 2/0417/6674/2012 з відповідача стягнуто на користь Банку заборгованість за тілом кредиту, відсотками, комісією, пенею.

У поданій до суду 04.07.2023 заяві відповідач ОСОБА_1 просив застосувати строк позовної давності до цих правовідносин (а.с.117).

Суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID- 19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30.03.2020 №540-IX набрав чинності 02.04.2020.

З огляду на викладене, на час дії встановленого карантину строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, не спливає та на момент звернення позивача з позовом, в разі існування підстав для застосування позовної давності, даний строк має бути застосований лише до 02.04.2017, оскільки Закон №540-IХ від 30.03.2020 набув чинності 02.04.2020.

Оскільки позивач звернувся до суду 26.08.2021, в період строку дії карантину та продовження визначеного ст. 257 ЦК України строку, суд за заявою відповідача, з урахуванням приписів пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, застосовує позовну давність до цих спірних правовідносин, та стягує з відповідача на користь позивача суму індексу інфляції та трьох відсотків річних за період з 02 квітня 2017 року по 15 червня 2021 року.

Встановлений законом трирічний строк позовної давності до позовних вимог за період з 24.08.2012 по 01.04.2017 сплив та такі позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Правова позиція щодо застосування статті 257 ЦК України та пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.05.2021 у справі № 903/323/20, від 31.05.2022 у справі № 926/1812/21, від 22.06.2022 у справі № 916/1157/21.

Таким чином, з урахуванням строку позовної давності, підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми індексу інфляції у розмірі 29091,94 грн та трьох відсотків річних у розмірі 9363,24 грн за період з 02 квітня 2017 року по 15 червня 2021 року, та суд відмовляє у задоволенні позовних вимог поза межами строку позовної давності за період з 24.08.2012 по 01.04.2017 в частині стягнення суми індексу інфляції у розмірі 114199,99 грн та трьох відсотків річних у розмірі 10121,15 грн.

Розрахунок інфляційних втрат та 3% річних здійснений судом за допомогою модулю «Ліга Закон».

При звернення до суду позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2441,64 грн (а.с.30).

Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (23,62%) та стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 576,72 грн.

Керуючись ст. 4, 6, 7, 12, 13, 19, 80, 81, 141, 247, 258, 259, 263- 265, 274-279 ЦПК України, ст. 257, 267, 509, 526, 529, 530, 599, 610, 611, 625 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR56390161 від 10.12.2007 у розмірі 38455 (тридцять вісім тисяч чотириста п`ятдесят п`ять) грн 18 коп., яка складається з наступного: 29091 грн 94 коп. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 9363 грн 24 коп. - три відсотки річних від простроченої суми, за період з 02.04.2017 по 15.06.2021.

Відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 114199,99 грн та трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 10121,15 грн за період з 24.08.2012 по 01.04.2017.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 576 (п`ятсот сімдесят шість) грн 72 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», , рах. № НОМЕР_3 , МФО № 305299, адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, адреса для листування: 49094 м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 30.10.2023.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Суддя Світлана ГАВРИЛЮК