ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4407/22 Номер провадження 22-ц/814/3765/23Головуючий у 1-й інстанції Шевська О.І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Чемерис А.К.

учасники справи:

представник позивача адвокат Наливайко Є.О.

представник відповідача ОСОБА_1

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою Полтавської міської ради

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2023 року, ухвалене суддею Шевською О.І., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

10 червня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради, третя особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю, в якому просив суд визнати за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 45,0 кв.м.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради №356 від 18.12.2002 року йому була надана квартира АДРЕСА_1 . Вказав, що вселився до даної квартири разом з родиною. З 2002 року вважав себе повноцінним власником квартири, розпоряджався, користувався та володів квартирою на власний розсуд. У 2019 році дізнався, що право власності на вказану квартиру не оформлено та ордер та рішення виконкому не є правовстановлюючими документами, що і стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 до Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю - задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 45,0 кв.м.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач ОСОБА_2 добросовісно заволодів спірною квартирою, його володіння є відкритим, безперервним та тривалим. Протягом 20 років позивач без обмежень проживає в квартирі, неодноразово проводив ремонтні роботи, укладав різноманітні договори з комунальними службами, реєстрував у квартирі нових членів сім`ї. Позивач зареєстрований у квартирі з 2003 року, що підтверджується відміткою в паспорті, тому наявні всі законні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 344 ЦК України щодо правомірності набуття права власності на квартиру, а відповідачем у справі не надано суду доказів на підтвердження своєї позиції та спростування доводів позивача.

В апеляційній скарзі Полтавська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Полтавська міська рада станом на час вирішення справи судом не є власником спірного житла, права чи охоронювальні законом інтереси позивача не порушувала та не є належним відповідачем у справі. Зазначає, що позивач посилається на положення ст. 344 ЦК України, яка передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Вказує, що правовий режим набувальної давності грунтується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 вказаної статті, а саме наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. При цьому, посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17, в якій проаналізовані вказані поняття та обставини. Також посилається на постанову Верховного Суду від 01.08.2018 року у справі №201/12550/16-ц, щодо необхідності встановлення у даній категорії справ добросовісності та безтитульності володіння, оскільки володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Зазначає, що як встановлено дослідженими у справі доказами, позивачу з достовірністю було відомо, що він не є власником спірної квартири. Натомість, звертаючись до суду з позовом, позивач наголошує, що жиле приміщення надано на підставі ордеру на право заняття житла в спірній квартирі, тобто позивач, користуючись квартирою, знав, що він користується чужим майном на відповідній правовій підставі, тобто на підставі певного юридичного титулу, що виключає застосування набувальної давності. Добросовісність володіння передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Вказує, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ст. 344 ЦК України. За таких обставин у позивача право власності на спірне нерухоме майно не виникає, тому рішення суду підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. Ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради №356 від 18.12.2002 року ОСОБА_2 була надана квартира АДРЕСА_1 , видано ордер №420. Позивач вселився до даної квартири разом з родиною (а.с. 5,7).

У проведенні приватизації вказаної квартири позивачу було відмовлено, оскільки квартира не належить до комунальної власності Полтавської міської територіальної громади, що підтверджується листом Управління майном комунальної власності міста №Р01-05/01.112/75-65 від 05.03.2021 року (а.с. 10).

Самостійно ініціювати передачу квартири в комунальну власність позивач не має повноважень, що підтверджується листом Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради №Р01-05/01.1-12/331-40 від 16.07.2020 року (а.с. 11).

Відповідно до листа філії ГПУ «Полтавагазвидобування» АТ «Укргазвидобування» №ПГВ004.1.32-957 від 05.02.2020 року, забудовник не має можливості реалізувати процедуру передачі квартири в комунальну власність, оскільки не є власником чи утримувачем квартири (а.с. 12).

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №302205044 та №302205749 від 07.06.2022 року та повідомлення Полтавського БТІ «Інвентаризатор» №12223 від 15.12.2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем чи будь якою іншою особою не зареєстровано (а.с. 13-15).

Судових рішень щодо визнання вищезазначеного ордера недійсним та судових рішень про виселення сім`ї (необхідності звільнення) не приймалося.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтею 41 Конституції України прямо гарантується право власності, за яким кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободта іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Зі змісту статей 21,22,41,47 Конституції України кожен має право на житло, держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу, зокрема, придбати житло у власність в порядку, визначеному законом. Конституційні права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, гарантуються державою і не можуть бути скасовані.

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1. ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст. 344 ЦК Україниособа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч.4 ст. 344 ЦК України).

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 911/141/18 від 06.02.2019 року, що однією з умов набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є добросовісність особи саме на момент заволодіння нею чужим майном. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт, законність об`єкта володіння, добросовісність заволодіння чужим майном, відкритість володіння, безперервність володіння, сплив установлених строків володіння, відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції допустив порушення процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Предметом даного спору є визнання за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 45,0 кв.м.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦПК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції, згідно рішення №356 виконавчого комітету Полтавської міської ради від 18.12.2002 року спірна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 45,0 кв.м., надана ОСОБА_2 на склад сім`ї 4 особи відповідно до спільної постанови адміністрації та профспілкового комітету ГПУ «Полтавагазвидобування» (а.с. 5).

27.12.2002 року виконавчим комітетом Полтавської міської ради видано ордер на жиле приміщення №420 на підставі рішення МВК від 18.12.2002 року №356 (а.с. 7).

Згідно довідки КП «ЖЕК №2» Полтавської міської ради від 06.06.2022 року №1249, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 45,0 кв.м., форма власності державна, зареєстровано 5 осіб (а.с. 16).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 добросовісно заволодів спірною квартирою, його володіння є відкритим, безперервним та тривалим, що є законною підставою для застосування вимог ст. 344 ЦК України.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, залишив поза увагою, що згідно вимог діючого законодавства за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Предметом даного спору є визнання права власності на об`єкт нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, не враховано умови набуття права власності за набувальною давністю та те, що позивачу достовірно було відомо, що він не є власником спірної квартири, яка є предметом спору та на яку він просить визнати право власності за набувальною давністю, у яку заселився він та члени його сім`ї на підставі ордеру на жиле приміщення, тобто достовірно знав та розумів статус спірної квартири.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач Полтавська міська рада посилається на те, що вона не є належним відповідачем у справі, оскільки спірна квартира не перебуває на її балансі. Дана обставина підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з якої вбачається про відсутність у власності Полтавської міської ради спірної квартири (а.с. 13,14).

ГПУ «Полтавагазвидобування» АТ «Укргазвидобування», відповідно до спільної постанови адміністрації та профспілкового комітету якого, згідно рішення №356 виконавчого комітету Полтавської міської ради від 18.12.2002 року спірна квартира АДРЕСА_1 , була надана ОСОБА_2 на склад сім`ї 4 особи, до участі у справі не притягнуто, тому суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості дослідити, чи відносилася спірна квартира до відомчого фонду, чи укладався і між ким договір найму щодо цієї квартири тощо.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позову, висновки суду не грунтуються на вимогах матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно п.2 ч.2 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмовив позові на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно квитанції виконавчим комітетом Полтавської міської ради при подачі апеляційної скарги сплачено 2 684,00 грн. судового збору (а.с. 115). Згідно дублікату посвідчення, серія НОМЕР_1 , від 29.01.2010 року, ОСОБА_2 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986-1987 р.р., категорія 2 (а.с. 4), тому згідно п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, отже, сплачений судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п. 4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Полтавської міської ради - задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, понесені виконавчим комітетом Полтавської міської ради, у розмірі 2 684,00 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов