Номер провадження: 22-ц/813/706/23
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвоката Форманюк О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Лоскутова Сергія Пилиповича, в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Приморського районного суду м. Одеса від 05 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Бондар В.Я., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення боргу,

встановив:

01.07.2020 року ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості у розмірі 2 683 743,48 грн. на користь ОСОБА_1 та у розмірі 2 677 958,65 - на користь ОСОБА_2 (т.1, а.с.1-5).

Позовні вимоги були мотивовані тим, що позивач ОСОБА_6 05.06.2019 року уклав договір позики, відповідно до якого він позичив ОСОБА_3 суму в розмірі 100 000,00 доларів США, з нарахуванням 10% річних за користування грошима та зобов`язався повернути позику однією сумою у доларах США до 25.12.2019 року.

В свою чергу, позивач ОСОБА_2 13.06.2019 року уклав договір позики, відповідно до якого він позичив ОСОБА_3 суму в розмірі 100 000,00 доларів США, з нарахуванням 10% річних за користування грошима та зобов`язався повернути позику однією сумою у доларах США до 25.12.2019 року.

Факт отримання відповідачем коштів від позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтверджується як договорами позики, так і розписками ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що відповідач не виконує взятого на себе грошового зобов`язання, позивачі просили вищевказаний позов задовольнити.

Разом з тим, 27.10.2023 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики у вигляді розписки недійсним (т.2, а.с.56).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу було залишено без розгляду (т.2, а.с.88-89).

Крім того, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики у вигляді розписки недійсним повернуто заявнику (т.2, а.с.91-92).

Не погоджуючись із вказаною вище ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року про повернення зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними заявнику, ОСОБА_3 , через свого представника ОСОБА_7 , подав на неї апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати, а його зустрічний позов повернути для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.2, а.с.139-141).

Однак, 19.04.2021 року ОСОБА_3 , через свого представника адвоката Лоскутова С.П. подав заяву про відмову від апеляційної скарги на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року (т.2, а.с.213-215).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.09.2021 року, ухвалену під головуванням судді Колеснікова Г.Я., заяву представника ОСОБА_3 адвоката Лоскутова С.П. про відмову від апеляційної скарги задоволено, прийнято відмову представника ОСОБА_3 адвоката Лоскутова С.П. від апеляційної скарги на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року про повернення зустрічної позовної ОСОБА_3 (т.2, а.с.236).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було задоволено частково (т.2, а.с.95-99).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 100 000,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення складає 2 850 740 грн.; 10% річних за користування позикою у розмірі 6 929,67 доларів США 67 центів, що по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення складає 197 546,88 грн.; пеню у розмірі 2 450,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення складає 69 843,00 грн., а також судові витрати у розмірі 11 350,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у сумі 100 000,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення складає 2 850 740,00 грн.; 10% річних за користування позикою у розмірі 6 710,55 доларів США 55 центів, що по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення складає 1913 300,33 грн.; пеню у розмірі 2 450,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення складає 69 843,00 грн., а також судові витрати у розмірі 10 510,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 , через свого представника адвоката Лоскутова С.П., подав апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року, та просив ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.145-148).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Форманюк О.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення (т.2, а.с.180-182).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.01.2021 року (головуючий у справі, суддя Колесніков Г.Я.), судді: Вадовська Л.М., Сєвєрова Є.С. провадження у справі було відкрито (т.2, а.с.164).

В подальшому, у зв`язку зі звільненням головуючого у справі судді ОСОБА_8 у відставку з посади судді, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 96/0/15-23 від 21 лютого 2023 року, з урахуванням службової записки у даній справі про заміну судді-доповідача, на підставі п. 3.9 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року (із змінами та доповненнями), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2023 року головуючий у справі суддя Колесніков Г.Я. замінений на суддю Ігнатенко П.Я., судді: Вадовська Л.М., Сєвєрова Є.С. (т.3, а.с.68).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2023 року визначено інший склад суду: головуючий суддя Ігнатенко П.Я., судді: Орловська Н.В., Пузанова Л.В. (т.3, а.с.71).

У зв`язку із достроковим закінченням відрядження суддів Херсонського апеляційного судді Ігнатенко П.І. на підставі рішення Вищої ради правосуддя №567/0/15-23 від 30 травня 2023 року (із змінами відповідно до рішення №572/0/15-23 від 31 травня 2023 року), на підставі пункту 3.9 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28 грудня 2018 року (із змін. та доп.), визначено інший склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Орловська Н.В., Пузанова Л.В. (т.3, а.с.74).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 20.06.2023 року визначено інший постійно діючий склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Громік Р.Д., Драгомерецький М.М. (т.3, а.с.76).

Вирішуючи питання про слухання справи за участюпредставника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвоката Форманюк О.М.,, у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомленні про час іф місце судового засідання, у тому числі третя особа ОСОБА_4 , так як за зареєстрованим місцем свого проживання відсутня (т.3, а.с.77, 85, 86, 91).

У зв`язку з цим, колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції майже три роки (2, а.с.164), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції за наявними доказами, які є в матеріалах справи, у відсутність інших учасників справи.

Саме з підстав викладеного було відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_3 адвоката Лоскутова С.П. про відкладення розгляду справи, враховуючи також те, що особисто адвокат Лоскутов С.П. вже подавав до суду апеляційної інстанції аналогічну заяву про відкладення розгляду справи (т.3, а.с.44, 93).

Більше того, особисто ОСОБА_7 , як представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення суду з недоліками, які усунув лише 29.12.2020 року (т.2, а.с. 159), що також призвело до затягування розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що 05 червня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до п.1 якого громадянин ОСОБА_1 позичив, а громадянин ОСОБА_3 взяв в борг грошову суму у розмірі 100 000 доларів США, з нарахуванням 10% річних, за користування грошовими коштами та зобов`язався повернути їх до 25.12.2019 року, що підтверджується відповідною розпискою ОСОБА_3 (т.1 а.с.13, 14).

Пунктом 11 вищевказаного договору позики передбачено, що в разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму, вказану в п.1 цього договору або порушує будь-які терміни виплат, які встановлені цим договором більш, ніж на 10 календарних днів, або сплачує суму не в повному обсязі, то за неналежне виконання умов цього договору він зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,05% від суми позики, що вказана у п.1 цього Договору, за кожен день прострочення.

Крім того, 13 червня 2019 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 також було укладено договір позики відповідно до п.1 якого громадянин ОСОБА_2 позичив, а громадянин ОСОБА_3 взяв в борг грошову суму у розмірі 100 000 доларів США, з нарахуванням 10% річних, за користування грошовими коштами та зобов`язався повернути її до 25.12.2019 року, що також підтверджується відповідною розпискою (т.1 а.с.19, 20).

Також п.11 цього договору позики від 13.06.2019 року передбачено, що в разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму, вказану в п.1 цього договору або порушує будь-які терміни виплат, які встановлені цим договором більш, ніж на 10 календарних днів, або сплачує суму не в повному обсязі, то за неналежне виконання умов цього договору він зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,05% від суми позики, що вказана у п.1 цього Договору, за кожен день прострочення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Крім того, ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ч.2 ст.1047, ч.1 ст. 1048, ц.1 ст. 1049 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому суд також обгрунтовано виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд також обґрунтовано, з посиланням на норми матеріального права, дійшов правильного висновку, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі №373/2054/16-ц.

Враховуючи викладене, а також вимоги ст. 549, ч. 1 ст. 611 ЦК України, суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог, у тому числі щодо стягнення з відповідача на користь позивачів відсотків за користування грошовими коштами, та неустойки у вигляді пені. Суд також правильно розподілив між сторонами судові витрати, як того вимагає ст. 141 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.155 ЦПК України зустрічне забезпечення скасовується у випадку закриття провадження у справі з підстав, визначених пунктами 2, 5, 7, 8 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, або після набрання законної сили рішенням суду про задоволення позову в повному обсязі, про що окремо зазначається в резолютивній частині відповідного судового рішення.

Оскільки позивач ОСОБА_1 перевів на депозитний рахунок суду 50 000 грн. у якості зустрічного забезпечення позову, про що свідчить копія квитанції №237С-147М-НЕЗТ-4СЗР від 20.08.2020 року (т.2 а.с.26), то у відповідності до ч. 6 ст. 155 ЦПК України суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність скасування зустрічного забезпечення і повернення грошових коштів ОСОБА_1 протягом п`яти днів з дня набрання законної сили ухвалою суду про скасування зустрічного забезпечення позову.

Що стосується проведення судової почеркознавчої експертизи, то колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги, а також інші учасники справи такого клопотання до суду апеляційної інстанції не заявляли.

Разом з тим, матеріали справи мають копію висновку такої експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження № 0000433 від 25.03.2021 року, заведеного за заявами позивачів: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовим експертом Ігнатьєвою Я.Ю. (т.3, а.с.9-19).

Так, згідно вказаного Висновку судового експерта Ігнатьєвої Я.Ю. встановлено:

1.підпис від імені ОСОБА_3 у лівому нижньому куті 1-го аркуша у договорі позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 05.06.2019;

2.підпис від імені ОСОБА_3 у графі «____О.В. Друтіс» на 2-му аркуші у договорі позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 05.06.2019;

3.весь рукописний текст у розписці ОСОБА_3 про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 від 06.06.2019;

4.підпис від імені ОСОБА_3 у графі «____О.В.Друтіс» у розписці ОСОБА_3 про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 від 06.06.2019 року;

5.підпис від імені ОСОБА_3 у графі « ОСОБА_3 » у договорі позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 13.06.2019;

6.весь рукописний текст у розписці ОСОБА_3 про отримання

грошових коштів від ОСОБА_2 від 13.06.2019;

7.підпис від імені ОСОБА_3 у розписці ОСОБА_3 про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 від 13.06.2019

виконані самим ОСОБА_3 .

При цьому судовий експерт Ігнатьєва Я.Ю. попереджена про кримінальну відповідальність по статтям 384, 385 КК України.

Та обставина, що висновок судової експертизи по кримінальному провадженню може бути допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування, міститься в постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 678/364/15-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 10 березня 2020 року у справі № 9901/740/18, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18, що повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові його Великої Палати від 18 грудня 2019 року, у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19).

Тобто Верховний Суд виходить із того, що висновок судової експертизи по кримінальному провадженню може слугувати одним із доказів по цивільній справі.

Клопотання про призначення повторної судової експертизи в рамках даної цивільної справи, до суду апеляційної інстанції заявлено не було.

Таким чином, колегія суддів також виходить із того, що відповідач ОСОБА_3 взяв у борг грошові кошти в позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому зобов`язаний у повному обсязі виконати свої обов`язки по договорам позики, про які вказано вище.

Що стосується заяви ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі від 08.04.2021 року (т.2, а.с. 208-214), то колегія суддів виходить із того, що зазначена заява була надана суду апеляційної інстанції два з половиною років тому назад, в той час коли колегія суддів була в іншому складі. Іншої заяви або клопотання до суду апеляційної інстанції до теперішнього часу не надано, а тому суду в іншому складі суду невідомо, чи є на даний час підстави для зупинення провадження у справі, які були вказані у вищевказаній заяві, і зв`язку з чим вищевказана заява задоволенню не підлягає.

Тобто, колегія суддів виходить із того, що оскільки інших заяв або клопотань від учасників справи на даний час до суду апеляційної інстанції не заявлено, то підстави для зупинення провадження у справі на даний час відсутні.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Лоскутова Сергія Пилиповича, в інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.10.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький