Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 756/3278/20
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/13192/2023
Головуючий у суді першої інстанції Н. О. Яценко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
30 жовтня 2023 року місто Київ

Справа №756/3278/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Пасічник К.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингов

компанія «Вектор Плюс»

відповідач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 31 травня 2023 року, ухваленеу складі судді Яценко Н.О., в приміщенні Оболонського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_2 в березні 2020 року звернулася до суду з позовними вимогами до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними договору №1463/К про відступлення права вимоги укладеного 31.05.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 26.12.2007 року.

23.03.2020 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26.12.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який змінив назву на АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, у відповідності до якого АТ «УкрСиббанк» зобов`язався надати кредит у розмірі 600 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 3 030 000 грн строком до 26 грудня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 26.12.2007 року між АТ «УкрСиббанк», як Іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , як іпотекодавцями, був укладений Договір іпотеки № 74276, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрований в реєстрі за №4081, у відповідності до якого в іпотеку перейшла п`ятикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві спільної власності ОСОБА_4 та позивачу.

Як стало відомо, 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги (про зміну кредитора у зобов`язанні), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрований у реєстрі за № 2949-2950.

Позивачу стало відомо, що 31.05.2019, на підставі протоколу електронного аукціону № UA-ЕА-2019-04-01-000027-b від 07.05.2019 між відповідачем ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та відповідачем ПАТ «Дельта Банк» укладено договір № 1463/К про відступлення прав вимоги, у відповідності до якого АТ «Дельта Банк» відступило на користь відповідача ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права вимоги, у тому числі й за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26.12.2007.

Позивачу також стало відомо, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація, що іпотекодержателем за Договором іпотеки №74276 посвідченим 26.12.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрованим в реєстрі за № 4081 є ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Позивач вважає, що договір № 1463-К про відступлення прав вимоги від 31.05.2019 в частині відступлення прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26.12.2007 укладений з порушенням ст.203 ЦПК України. Вважає, що укладений між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу. Просить суд визнати недійсним договір № 1463-к відступлення права вимоги укладений 31.05.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26.12.2007; визнати недійсним Договір про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідчений 31.05.2019 за реєстровим номером № 5674 в частині відступлення прав іпотекодержателя за Договором іпотеки № 74276 посвідченим 26.12.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. за реєстровим номером № 4081.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31.05.2023 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Факторингова команія «Вектор Плюс», ПАТ «Дельта Банк», треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги та договору про відступлення прав за договорами іпотеки в частині прав іпотекодержателя, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що договір № 1463/К про відступлення прав вимоги від 31.05.2019 був укладений за результатами електронних торгів, аукціон відбувся за механізмом автоматичного зниження початкової (стартової) ціни лоту, де початковою (стартовою) ціною лоту (пулу) було визначено 41978109,89 грн., а мінімальною ціною лоту визначено 8 395 621,99 грн. Ціна продажу лоту (пулу активів) відбулася за сумою 9 654 965,27 грн., що в перерахунку становить 22,99 % від початкової (стартової) ціни лоту. Уклавши договір відступлення прав вимоги за кредитним договором АТ «Дельта Банк» отримало фінансування у розмірі 9 654 965,27 грн., а ТОВ «Факторингова компанія» «Вектор Плюс» в свою чергу, укладаючи вказаний договір набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги.

Апелянт зауважує, що укладений між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторнгова компанія «Вектор Плюс» оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення прав вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка прав вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте, на думку апелянта, сама по собі назва оспорюваного договору не змінює його правової природи. З укладенням Договору № 1463/К про відступлення прав вимоги від 31.05.2019 відбулася заміна первісного кредитора, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», яке згідно інформаці з сайту Нацкомфінпослуг, не включений до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та не може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що Договір № 1463/К про відступлення прав вимоги від 31.05.2019 укладений з порушенням строків на його укладення, визначених Подложенням щодо організації продажу активів (майна) банку, що ліквідується, затвердженого Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.03.2016 № 388. Прилюдні торги з продажу пулу активів АТ «Дельта Банк», № лоту GL3N2419, за результатами якого було сформовано протокол електронного аукціону № UA-EA-2019-04-01-000027-b відбулися 07.05.202019, однак договір № 1463/К про відступлення прав вимоги було укладено лише 31.05.2019, тобто на 21 (двадцять перший) день, після дати завершення відкритих торгів.

Окрім того, ТОВ «Факторингова команія «Вектор Плюс», а також АТ «Дельта Банк» не надали до суду копії акту приймання-передачі матеріалів укладеного на підставі Договору № 1463/К про відступлення прав вимоги від 31.05.2019, щодо передачі матеріалів кредитної справи за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26.12.2007. Отже, на думку апелянта суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що обставини відсутності факту укладання акту приймання передачі матеріалів кредитної справи та обставини переходу прав кредитора, як це вимагає ст. 517 ЦК України, не можуть бути встановлені у спосіб обраний позивачем.

ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» подано відзив на апеляційну скаргу. Компанія зазначає, що у апеляційній скарзі позивачем повторені обґрунтування, що були викладені у позовній заяві. Позивач безпідставно вважає, що нотаріально посвідчений договір між відповідачами нібито не є укладеним, а також викладає цілком хибні і безпідставні припущення, що договір уступки прав вимог є договорм факторингу. В апеляційній скарзі наявні посилання лише на порушені нормативні та інструктивні акти, але відсутнє визначення, які саме права чи законні інтереси позивача порушені договором, стороною якого він взагалі не є.

Фондом гарантування вкладів фізичних осіб також подано відзив на апеляційну скаргу. Зазначено, що доводи апеляційної скарги не містять підстав для висновку про постановлення оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, натомість як висновки суду першої інстанції, покладені в основу цього рішення є законними та обґрунтованими, а також такими, що відовідають практиці застосування Верховним Судом норм матеріального права в ідентичних спірних правовідносинах.

У судове засідання суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 не з`явилася, про час та дату розгляду справи повідомлена належним чином, судова повістка надіслана на електронну пошту позивача, в матеріалах справи наявне підтвердження про отримання електронного листа (а.с. 107).

Предстаники відповідачів ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ПАТ «Делта Банк», у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилияся, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, судові повістки направлені судом на офіційні електронні адреси товариств.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» Ковалевський Є.В. просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, з підстав викладених у відзиві.

Треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, судові повістки надіслані судом поштою за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві. До суду повернулися конверти без вручення.

Представник третьої особи Фонду грантування вкладів фізичних осіб у судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином. У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи Шутов О.О. просив рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31.05.2023 залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду. 04 жовтня 2023 року судове рішення по справі не проголошувалось, вступна та резолютивні частині постанови суду не виготовлялись.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не довела, що оспорювані нею правочини укладені з порушенням вимог закону та її прав.

Позивач не надала суду належних доказів в обґрунтування існуючих порушень ст.ст. 203, 215 ЦК України при укладені оскаржуваних договорів. Суд наголосив, що питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг новому кредитору, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник та поручитель не позбавлені права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у них доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору та договору іпотеки.

З таким висновком суду погоджується і суд апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, 26.12.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який змінив назву на АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, у відповідності до якого АТ «УкрСиббанк» зобов`язався надати кредит у розмірі 600 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 3 030 000 строком до 26 грудня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 26.12.2007 між АТ «УкрСиббанк», як Іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , як Іпотекодавцем 1, ОСОБА_4 , як Іпотекодавцем 2, був укладений Договір іпотеки № 74276, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрований в реєстрі за №4081, у відповідності до якого в іпотеку перейшла п`ятикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві спільної власності ОСОБА_4 та позивачу.

08 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрований у реєстрі за №2949-2950, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набув право вимоги до позивача та третіх осіб за вищевказаними кредитними та іпотечними договорами.

31.05.2019, на підставі протоколу електронного аукціону № UA-ЕА-2019-04-01-000027-b від 07.05.2019 між відповідачем ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та відповідачем ПАТ «Дельта Банк» укладено договір №1463/К про відступлення прав вимоги, у відповідності до якого АТ «Дельта Банк» відступило на користь відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права вимоги, у тому числі й за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26.12.2007.

На підставі зазначеного вище Протоколу електронних торгів, договору №1463/к про відступлення прав вимоги та положень ст.24 Закону України «Про іпотеку» між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, посвідчений 31.05.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С. за реєстровим № 5674, на умовах якого Банк відступив шляхом відступлення новому іпотекодержателю належні банку, а новий іпотекодержатель набув в обсязі та на умовах, визначених цим договором права вимоги банку до іпотекодавців, визначених в додатку № 1 до цього договору, де йдеться і про договір іпотеки, укладений позивачкою.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках) (частина шоста статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відступлення права вимоги за кредитним договом № 0 від 26.12.2007 та договором іпотеки № 74276 посвідченим 26.12.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д за реєстровим номером № 4081 відбулося в межах процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» виходячи з наступного.

на підставі Постанови Правління НБУ № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонд гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 про запровадження тимчасової адміністрації в банку з 03.03.2015 року та здійснення тимчасової адміністрації.

Повноваження ліквідатора визначені Законом, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень щодо звернення до пов`язаної з банком особи з вимогою про відшкодування шкоди та звернення з такою вимогою до суду, а також з вимогою до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з Законом прирівнюються до вкладів, та повноважень в частині організації реалізації активів банку.

Інформація про рішення міститься на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів договором.

З наведених вище обставин слідує, що банк перебуває у процедурі ліквідації, яка здійснюється у відповідності з положення спеціального закону, яким є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Щодо дотримання проведення процедури реалізації права вимоги Банку за кредитними та іпотечними договорами на відкритих торгах (аукціоні) та укладання договорів купівлі-продажу та відступлення прав вимоги за іпотечними договорами майнових прав з переможцем торгів (аукціону) колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності з положеннями п. 6 частини другої ст. 46, частини другої статті 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку, до якої включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку.

Укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону.

На підставі статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після затвердження Виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси, Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації.

Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) окрім продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі, може бути також реалізоване на відкритих торгах (аукціоні), які проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках).

Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду.

Такими нормативно-правовими актами є, зокрема Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженне Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.03.2016 № 388 (яке діє в редакції зі зінами та доповненнями), зареєстроване в Міністерстві юстиції України 20.04.2016 за № 606/28736 та Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.07.2012 № 2 зареєстроване в Міністерстві юстиції України 14.09.2012 за № 1581/21893.

Положенням щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються № 388 та Положенням про виведення неплатоспроможного банку з ринку № 2 встановлено, що:

реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу;

потенційним покупцем є - фізична або юридична особа, яка має намір придбати актив (майно) банку та може набути такий актив (майно) у власність чи на підставі іншого речового права;

право вимоги це - права вимоги боргу за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання таких вимог;

реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу (аукціону).

у разі якщо відкриті торги (аукціон) відбулися. Банк у встановленому порядку та терміни укладає з переможцем торгів договір купівлі-продажу активу (майна), проект якого надається перед проведенням торгів будь-якому потенційному покупцю, який подав заявку про зацікавленість у придбанні активу(ів) (майна) та підписав договір про нерозголошення інформації з обмеженим доступом, у тому числі банківської таємниці та персональних даних.

Таким чином, зі змісту вказаних Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються № 388, Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку № 2, а також і зі змісту Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», слідує, що вони не містять жодного обмеження стосовно продажу активів банку у визгяді прав вимог до божників саме факторам - фінансовим установам або іншим банкам.

Так, на підставі Рішення ФГВФО про затвердження умов продажу на електронному майданчику https://prozorro.sale відбувся відкритий електронний аукціон (торги) з продажу прав вимоги Банку за кредитним договорами, що забезпечені іпотекою, транспортними засобами та іншим майном, в тому числі й за кредитним договором, забезпеченим нерухомим майном згідно іпотечного договору відносно учасників судового ровадження, за результатами якого було визначено переможця електронного аукціону з продажу вказаного лоту, а саме: ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», про що складено Протокол електронного аукціону№ UA-EA-2019-04-01-000027-Ь від 07.05.2019 (інформація про торги та копія Протоколу є загальнодоступними на офіційному сайті з проведення торгів за посиланням https://prozorro. sal е/auction/).

За результатами проведеного аукціону, як передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, якими врегульовано порядок організації та продажу майна (активів) неплатоспроможного банку, між Банком та переможцем торгів було укладено договір відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом КМНО, на підставі якого Продавець - Банк відступив Новому кредитору, а останній набув усі права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців), та/або поручителів, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору, сплативши Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором (пункт 1). Як слідує із вказаного вище Додатку 1 на підставі Договір №GL3N216868 відступлення прав вимоги Банк продав (відступив) на користь нового кредитора/іпотекодержателя права вимоги в тому числі за кредитним договором, а також похідним від нього іпотечним договором.

На умовах цього Договору новий кредитор в день укладання договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів відповідно цього Договору, набуває усі права кредитора за основними договорами включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, права вимагати сплати неустойок, пені, штрафів, передбачених основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 ЦК України, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за сновними договорами, право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна боржників тощо.

На підставі договору відступлення прав вимоги, сторони дійшли згоди про те, за відступлення права вимоги за цим договором новий кредитор сплачує банку грошові кошти у визначеній сумі. Ціна договору сплачується новим кредитором у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор (а.с. 163).

Отже, слід дійти висновку, що процедуру реалізації права вимоги банку за кредитним та іпотечним договорами на відкритих торгах (аукціоні) не порушено.

На думку колегії суддів безідставним та необґрунтованим є твердження апелянта, що спірний договір укладено з порушенням строків встановлених для укладення правочинів з переможцем торгів з продажу майна (активів) неплатосроможного банку.

Так, спірний правочин з відступлення права вимоги був укладений 31.05.2019 між АТ «Дельта Банк» та переможцем торгів ТОВ «ФК «Вектор Плюс»», проведених 07.05.2019, тобто на 18-й робочий день після проведення торгів.

У відповідності з вимогами п. 3 Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, банк укладає договір куівлі-продажу активу(майна) протягом 20 робочих днів з дня формування протоколу відкритих торгів (аукціону) з можливістю продовження такого строку за рішенням Фонду.

Окрім того, хибною є і думка апелянта, що укладений між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договорм факторингу.

Так, як вбачається із аналізу спірного договору № 106 від 14.02.2018, він містить всі ознаки договору купівлі-продажу права вимоги.

Оскільки спірний договір про відступлення права вимоги є договором купівлі - продажу права вимоги, то він не може одночасно бути іншим договором, зокрема договором факторингу.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, що, по- перше, фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, по-друге, що клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Перша з цих умов означає, що за договором факторингу має надаватися позика або кредит. Друга з цих умов містить лише вказівку на відступлення вимоги, не зазначаючи можливих правових підстав відступлення грошової вимоги. Такі підстави зазначені у ст. 1084 ЦК України - грошова вимога може відступатися у зв`язку з її продажем клієнтом фактору або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

За змістом ч. 2 ст. 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення за рахунок грошової вимоги до боржника. Отже, договір факторингу в частині забезпечення вимог фактора відповідно до ст. 572 ЦК України передбачає заставу грошової вимоги до боржника.

Таким чином, за змістом чинного законодавства договір факторингу є складним договором, який обов`язково поєднує у собі, по-перше, елементи договору позики або кредитного договору, по-друге - елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової ослуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки овернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в аисьмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Вирішуючи виключно правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.

Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредиторам фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Щодо обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту апеляційний суд, звертає увагу апелянта на таке.

У відповідності з правовими висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 16.10.2018 у справі № 914/2567/17, у постанові від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18, від 28.01.2020 у справі № 924/1208/18, від 19.02.2020 в справі № 639/4836/17, у яких Верховний Суд висловив позицію про те, що чинним законодавством не встанвлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Отже, сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договрі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати своє заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав вірну правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна