АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року

м. Чернівці

справа № 727/10955/22

провадження 822/782/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Перепелюк І.Б., Литвинюк І.М.,

за участю секретаря Скулеби А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 31 липня 2023 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Гавалешко П.С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та визнання договору іпотеки недійсним.

Позов мотивовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 та стягнення з нього судових витрат скасовано.

Також задоволено заяву ОСОБА_1 про поворот виконання рішення від 27 липня 2020 року. Допущено поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці, шляхом повернення у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

З метою повернення належного ОСОБА_1 майна та виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року останній звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про проведення державної реєстрації права власності, форма власності приватна, на квартиру. Рішенням № 65026722 від 04 жовтня 2022 року було відмовлено у державній реєстрації права власності за ОСОБА_1 , у вказаному рішенні державним реєстратором зазначено, що право власності на заявлену квартиру зареєстровано за іншою особою, на підставі свідоцтва про право власності ( свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів).

Таким чином, відповідачі порушили право власності ОСОБА_1 , протиправно позбавивши його майна, тому останній потребує належного та ефективного захисту його права в судовому порядку.

Просив суд: скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 22 квітня 2021 року, посвідчене Войціховським А.В., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області , зареєстроване в реєстрі за № 1181; визнати недійсним іпотечний договір, укладений 12 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за реєстрованим № 877 та скасувати заборону відчуження зазначеного в договорі майна: квартири АДРЕСА_1 , за реєстрованим № 878; витребувати у власність позивача квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , з чужого незаконного володіння. Вирішити питання про судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 31 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звертаючись до суду з позовними вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.

Щодо позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним, суд першої інстанції вказав на те, що позивач не довів існування передбачених статтею 215 ЦК України правових підстав для визнання недійсним оспорюваного іпотечного договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції неповно досліджено та з`ясовано обставини, які мають важливе значення для справи, зокрема, судом першої інстанції при винесені рішення не враховано того, що нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_1 не з його волі, а внаслідок неправомірних дій інших осіб, а тому позивач може захистити своє порушене право лише в судовому порядку, шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Разом з тим, судом першої інстанції не взято до уваги того, що на підставі вказаної постанови Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року ОСОБА_1 позбавлений можливості зареєструвати право власності на квартиру, що розташована в АДРЕСА_2 , а тому і відновити своє порушене право.

Також вказує на те, що судом першої інстанції не враховано того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушили право власності ОСОБА_1 , протиправно позбавивши його майна, тому останній потребує належного та ефективного захисту його прав в судовому порядку з метою відновлення права власності на квартиру.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 1317462 гривень 55 коп. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. (а. с. 13-14).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 та стягнення з нього судових витрат скасовано, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 12 червня 2023 року (а.с 15-20, 114-120).

02 квітня 2021 року було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідчене Войціховським А.В., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області, зареєстроване в реєстрі за № 1181, на підставі акту про передачу майна стягувачу, в рахунок погашення боргу, складеного Приватним виконавцем Кондрюком К.О. (а.с. 21).

12 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_2 є «Іпотекодавець», а ОСОБА_3 - «Іпотекодержатель» вказаний договір, відповідно до п.1.1 забезпечує вимогу, що випливає з договору позики, укладеної між іпотеко держателем та іпотекодавцем, боржником, згідно якого іпотекодержатель надав боржнику позику в сумі 60 000 доларів США, де у пункті 1.2 вказаного договору зазначається, що для забезпечення повного та своєчасного виконання умов договору іпотекодавець передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.22-26).

Державним реєстратором Якименко Т.В. 04 жовтня 2022 року було відмовлено у державній реєстрації ОСОБА_1 за № 65026722. (а.с. 30).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

Щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, слід зазначити наступне.

Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не є тотожними та регулюються різними нормами права.

Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням військової частини НОМЕР_1 щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Відповідно до частин першої, другої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Згідно з частиною дев`ятою статті 444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Статтею 445 ЦПК України передбачені особливості повороту виконання в окремих категоріях справ. Зокрема, у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом (частина перша статті 446 ЦПК України).

Отже, поворот виконання рішення, якщо цього вимагає позивач, можливий у будь-якому випадку, незалежно від того, в якому порядку скасовано судове рішення.

У справі, що переглядається, ОСОБА_2 отримав у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі в порядку виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року у справі №727/2968/20.

Поворот виконання рішення полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнені кошти за скасованим судовим рішенням у разі відсутності обмежень, установлених законом.

Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 336/9595/14 (провадження № 61-14640сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19) та постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі № 405/3788/19 (провадження № 61-826св22).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанцій, спірна квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_2 , в порядку виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року у справі №727/2968/20, яке в подальшому було скасовано.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним способом захисту порушених прав є звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, чим позивач скористався, оскільки постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у справі №727/2968/20, була задоволена заява ОСОБА_1 , допущений поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року, шляхом повернення у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

Щодо скасування свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 22 квітня 2021, слід зазначити наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові від 29 червня 2022 року у справі № 727/10017/18 (провадження № 61-7337св21) Верховний Суд зробив висновок про те, що «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. […] Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76)».

У пункті 35 постанови від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)). З огляду на наведене неналежними та неефективними є відповідні дві вимоги позивача».

У постанові від 28 червня 2023 року в справі № 212/11434/21 (провадження № 61-4651св23) Верховний Суд зазначив, що «видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) є передбаченою пунктом 5 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» окремою нотаріальною дією, спрямованою на посвідчення відповідного права переможця аукціону, тобто є юридичним оформленням факту, що відбувся на підставі правочину. На відміну від дій із нотаріального посвідчення правочинів, нотаріус, який вчиняє нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не встановлює дійсні наміри сторін до вчинення правочину, відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину, а перевіряє тільки факт набуття права власності на нерухоме майно конкретним набувачем і підтвердження цього права внаслідок проведення прилюдних торгів (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.21, 6.22). Визнання недійсним свідоцтва як документа, який видав нотаріус для підтвердження права власності переможця аукціону (покупця), не захистить ні інтерес кредитора у поповненні (недопущенні зменшення) ліквідаційної маси боржника, ні такий же інтерес самого боржника. Цей документ не породжує жодного права. Тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту (пункти 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21)».

Таким чином, вимоги про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів є неналежним та неефективним способом захисту порушеного права, оскільки відновлення прав позивача охоплюється заявленою позивачем вимогою про визнання недійсними прилюдних торгів.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у задоволенні вказаної вимоги належало відмовити, у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту порушеного права.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, а тому вирішення спору по суті апеляційним судом не переглядається.

Щодо визнання недійсним іпотечного договору, укладеного 12 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за реєстрованим № 877, слід зазначити таке.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення ст. 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили».

У справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що на момент укладення договору іпотеки 12 серпня 2021 року ОСОБА_2 був власником переданої в іпотеку квартири, на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховськнм А.В. 02 квітня 2021 року, за реєстровим №1181, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А.В. 02 квітня 2021 року, індексний номер витягу 251176149, номер запису про право власності 41325103, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

За таких обставин та ураховуючи, що обставин щодо недобросовісності іпотекодержателя судом у вказаній справі не встановлено, підстав для визнання недійсним договору іпотеки, а також похідної вимоги щодо скасування заборони відчуження, не має.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 31 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 03 листопада 2023 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: І.Б. Перепелюк

І.М. Литвинюк