ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1602/21 Номер провадження 22-ц/814/4144/23Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р.І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Чемерис А.К.

учасники справи:

представник позивача адвокат Арутюнова А.О.

представник відповідача адвокат Гарківець Л.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 11 травня 2023 року, ухвалене суддею Тимчук Р.І., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виділення кімнати та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

22 червня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виділення кімнати та вселення,в якому просила суд: - усунути перешкоди у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_1 по відношенню до власника ОСОБА_3 ; - вселити ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 ; - зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; - встановити порядок користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , закріпивши за ОСОБА_3 право користування кімнатою площею 17,00 кв.м., за ОСОБА_1 право користування кімнатою площею 12,7 кв.м., а кімнату площею 9,1 кв.м., приміщення кухні, коридору ванної кімнати, санвузла, лоджії 2,0 кв.м., вбудованих шаф 0,3 кв.м. та 0,4 кв.м. залишити у загальному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Власником іншої 1/2 частини квартири є ОСОБА_1 . Відповідач чинить перешкоди у користуванні майном позивачу. З моменту отримання у власність 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , позивач не має можливості користуватись квартирою та зайти до неї. У телефонних розмовах ОСОБА_1 зазначив, що квартира стала її власністю у результаті «рейдерського захоплення», а рішення Ленінського районного суду м. Полтави у справі №553/1261/18 є незаконним і будь-які питання вона має вирішувати виключно через суд, тобто ОСОБА_1 чітко зазначив свою позицію і вказав, що їй належить не визначена частина квартира і він не розуміє, чим саме вона володіє. Спірна квартира є єдиним житлом позивача, що підтверджується витягом з реєстру, копія якого додана да матеріалів позовної заяви. У зв`язку з недопущенням відповідачем позивача у квартиру, вона позбавлена права користуватися квартирою. Позивач вказує, що обом сторонам у справі на праві спільної часткової власності належить спірна квартира, у користуванні якої позивачу відповідач чинить перешкоди, тобто, наявні правові підстави для задоволення позову. Квартира розташована на шостому поверсі дев`яти поверхового будинку, загальною площею 66,4 кв.м. та складається із трьох житлових кімнат.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11 травня 2023 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виділення кімнати та вселення - задоволено.

Усунуто перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 , з боку ОСОБА_1 по відношенню до власника ОСОБА_4 шляхом вселення ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Встановлено порядок користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , наступним чином:

- виділено ОСОБА_4 у користування жилу кімнату площею 17,00 кв.м;

- виділено ОСОБА_1 у користування жилу кімнату площею 12,7 кв.м;

- залишено у спільному користуванні всіх співвласників квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кімнату площею 9,1 кв.м., кухню площею 9,10 кв.м, ванну кімнату площею 2,6 кв.м, вбиральню 1,0 кв.м, коридор 9,6 кв.м, вбудовані шафи 0,4 кв.м та 0,3 кв.м, балкон-лоджію 2,6 кв.м та 2,0 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 1816,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов є обгрунтованим та доведеним, тому підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 04.04.2003 року власником квартири АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_1 . Через його необізнаність про ухвалення судових рішень у справа №553/3767/15-ц та №553/1261/18, частина вказаної квартири була перереєстрована на колишню дружину ОСОБА_6 , яка подарувала цю частину квартири ОСОБА_3 , яка є позивачем у даній справі. Посилається на вимоги ч. 2 ст. 369 ЦК України щодо розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, яке здійснюється за згодою усіх співвласників, якщо інше не встановлено законом, а також на вимоги ч. 4 цієї статті щодо визнання судом правочину щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Вказує, що даний правочин щодо реєстрації майнових прав на частину квартири за рішенням Ленінського районного суду м. Полтави у справі №553/1261/18 від 08.01.2020 року є недійсним. Щодо договору дарування від 01.10.2020 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , то вважає його недійсним, а тому позивач у даній справі взагалі немає ніяких підстав на те, щоб претендувати на вселення у дану квартиру. Також вказує, що з моменту набуття фіктивного права власності за договором дарування позивач ніколи ані у письмовому, ані в усному порядку не зверталася до відповідача з вимогою про заселення, що можуть підтвердити сусіди та його теперішня дружина та її син.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що позивач є власником 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Власником іншої /2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , є відповідач ОСОБА_1 .

Відповідач чинить перешкоди у користуванні майном позивачу.

З моменту отримання у власність 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , позивач не має можливості користуватися квартирою та зайти до неї, відповідач виконувати рішення Ленінського районного суду м. Полтави у справі №553/1261/18 відмовляється.

Позивач вказує, що встановлення порядку користування квартирою у відповідності до запропонованого варіанту, не протирічить закону, не порушить права кожного із співвласників щодо користування своєю часткою квартири, у зв`язку з чим є прийнятним.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтею 47 Конституції Україникожному гарантоване має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Як передбачає ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд першої інстанції дійшов наступних висновків.

Щодо позовних вимог про усунення перешкоди у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 , з боку ОСОБА_1 по відношенню до власника ОСОБА_4 шляхом вселення ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно зі таттею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннямистатті 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Встановивши, що позивач є власником частини квартири, а відповідач чинить їй перешкоди у користуванні власністю, а саме, не впускає в квартиру, що підтверджується матеріалами справи, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про вселення позивача до спірної квартири, а також усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання не перешкоджати.

Вирішуючи позов в частині встановлення порядку користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , закріпивши за ОСОБА_3 право користування кімнатою площею 17,00 кв.м., за ОСОБА_1 право користування кімнатою площею 12,7 кв.м., а кімнату площею 9,1 кв.м., приміщення кухні, коридору ванної кімнати, санвузла, лоджії 2,0 кв.м., вбудованих шаф 0,3 кв.м. та 0,4 кв.м. залишити у загальному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наступного.

Частинами 1, 2 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Статтею 383 ЦК Українипередбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з технічним паспортом квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , квартира загальною площею 66,4 кв.м. складається з 3-х жилих кімнат площею 38,8 кв.м (12,70 кв.м, 9,10 кв.м та 17,00 кв.м), а також кухні площею 9,10 кв.м, ванної кімнати площею 2,6 кв.м, вбиральні 1,0 кв.м, коридору 9,6 кв.м, вбудованої шафи 0,4 кв.м та 0,3 кв.м, балконом-лоджією 2,6 кв.м та 2,0 кв.м.

Оскільки, позивач є співвласником 1/2 частки квартири, самостійно співвласники не домовились щодо порядку користування квартирою, суд прийшов до висновку, що вимоги в частині встановлення порядку користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , закріпивши за ОСОБА_4 право користування кімнатою площею 17,00 кв.м., за ОСОБА_1 право користування кімнатою площею 12,7 кв.м., а кімнату площею 9,1 кв.м., приміщення кухні, коридору ванної кімнати, санвузла, лоджії 2,0 кв.м., вбудованих шаф 0,3 кв.м. та 0,4 кв.м. залишити у загальному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву та не висловив свої пропозиції щодо порядку користування квартирою.

За таких обставин, кімната площею 9,1 кв.м., кухня площею 9,10 кв.м, ванної кімнати площею 2,6 кв.м, вбиральні 1,0 кв.м, коридору 9,6 кв.м, вбудованої шафи 0,4 кв.м та 0,3 кв.м, балконом-лоджією 2,6 кв.м та 2,0 кв.м. залишаються у спільному користуванні співвласників квартири.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Задовольняючи позову, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, що потягло ухвалення незаконного і необгрунтованого рішення суду, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є усунення перешкод у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_1 по відношенню до власника ОСОБА_3 ; вселення ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язання ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; встановлення порядку користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_3 у користування кімнату площею 17,00 кв.м., ОСОБА_1 - кімнату площею 12,7 кв.м., кімнату площею 9,1 кв.м., приміщення кухні, коридору ванної кімнати, санвузла, лоджії 2,0 кв.м., вбудованих шаф 0,3 кв.м. та 0,4 кв.м. залишити у загальному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

По справі вбачається, що 04.04.2003 року ОСОБА_1 придбав вказану квартиру (а.с. 169).

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 20.01.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 10.03.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю, виділення та визнання права власності на 1/2 частини квартири задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з 01.01.2004 року по 10.08.2006 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 170).

Крім цього, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 08.01.2020 року, на яке посилається відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя - задоволено. Визнано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - спільною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . В порядку розподілу спільного майна: - визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66,4 кв.м, житловою площею 38,8 кв.м, яка в цілому складається із: коридор 1 площею 9,60 кв.м, кімната жила 2 площею 12,70 кв.м, туалет 3 площею 1,00 кв.м, ванна 4 площею 2,60 кв.м, вбудована шафа 5 площею 0,30 кв.м, кімната жила 6 площею 9,10 кв.м, кімната жила 7 площею 17,00 кв.м, кухня 8 площею 9,10 кв.м, вбудована шафа 9 площею 0,40 кв.м, лоджія площею 2,00 кв.м; - визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66,4 кв.м, житловою площею 38,8 кв.м, яка в цілому складається із: коридор 1 площею 9,60 кв.м, кімната жила 2 площею 12,70 кв.м, туалет 3 площею 1,00 кв.м, ванна 4 площею 2,60 кв.м, вбудована шафа 5 площею 0,30 кв.м, кімната жила 6 площею 9,10 кв.м, кімната жила 7 площею 17,00 кв.м, кухня 8 площею 9,10 кв.м, вбудована шафа 9 площею 0,40 кв.м, лоджія площею 2,00 кв.м.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 08.01.2020 року (після його ухвалення) в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалося, є чинним.

01.10.2020 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_3 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19.09.2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 08 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя (справа№553/1261/18) на підставі ч.2 ст. 358 УПК України, оскільки відповідач ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд справи судом першої інстанції, апеляційну скаргу на рішення вказане рішення подано після спливу одного року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Отже, для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю суду необхідно встановити наявність у позивача права власності та наявність перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Як вбачається зі змісту рішення, судом не було встановлено наявність перешкод позивачу ОСОБА_3 у користуванні частиною спірної квартири з боку відповідача ОСОБА_1 , у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Як вбачається по справі, позивач не довела суду наявність перешкод, які на її думку, чиняться відповідачем у користуванні нею квартирою і у чому саме вони полягають. Посилання у позові на телефонні розмови з відповідачем не є належними та допустимими доказами у справі щодо чинення перешкод з боку відповідача.

До позовної заяви позивач ОСОБА_3 взагалі не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, ці докази також не були нею надані в ході підготовчого засідання.

Констатація судом першої інстанції факту наявності перешкод у позивача ОСОБА_4 (до шлюбу ОСОБА_9 ) з боку відповідача ОСОБА_1 без посилання на відповідні докази, які повинні бути перевірені судом в ході судового засідання, не є підставою для задоволення позову.

Матеріали справи не містять взагалі доказів відносно того, що відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди позивачу ОСОБА_4 у користуванні її 1/2 частиною спірної квартири, у який період часу мали місце перешкоди, у чому вони полягають, чи існують вони постійно. Позивач не надала доказів того, що безпосередньо приходила у квартиру, що відповідачем вчинялися перешкоди у користуванні нею частиною квартири і чим це підтверджується (акти сусідів, ЖЕКу, управлінської компанії тощо).

Зі змісту позову вбачається, що позивач не приходила у спірну квартиру, що не намагалася туди зайти. Посилання на телефонні розмови з відповідачем не є обгрунтованою та доведеною підставою для задоволення позову.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_3 значиться зареєстрованою в АДРЕСА_3 , що підтверджується даними її паспорта громадянина України (а.с. 7), а також витягом з реєстру Кременчуцької територіальної громади від 23.09.2022 року (а.с. 135). Саме цю адресу вона вказала у позові як місце її реєстрації.

Крім цього, згідно свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_1 , виданого 18.04.2022 року Відділом ДРАЦ у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Суми), ОСОБА_3 та ОСОБА_10 18.04.2022 року уклали шлюб, прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини ОСОБА_11 (а.с. 147).

Вбачається, що даний позов пред`явлено 22.06.2021 року позивачем ОСОБА_3 до укладення шлюбу. На час ухвалення рішення суду 11.05.2023 року згідно матеріалів справи позивач ОСОБА_3 (у шлюбі ОСОБА_11 ) є заміжньою, має сім`ю, у матеріалах справи відсутні докази про те, де фактично проживає вона з чоловіком.

Крім цього, позивач ОСОБА_4 посилається на те, що вона не має у власності іншого житла, на підтвердження чого надала витяг з реєстру від 01.10.2020 року, копія якого додана да матеріалів позовної заяви (а.с. 16).

Проте, цей витяг не є належним та допустимим доказом відсутності у власності позивача іншого житла, оскільки він наданий на підтвердження державної реєстрації права власності за позивачем на частинну спірної квартири у зв`язку з укладенням 01.10.2020 року договору дарування між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с. 12).

Позивачем не надано витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про відсутність у неї інших об`єктів нерухомого майна як їх власника.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, про вселення у квартиру, зобов`язання не перешкоджати у користуванні квартирою є недоведеними та задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим також не підлягає задоволенню вимога про встановлення порядку користування житловим приміщенням - квартирою, оскільки не надано доказів щодо існування перешкод та щодо відмови відповідача добровільно визначити порядок користування спірною квартирою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що позов є недоведеним, суду не надано належним та допустимих доказів на його обгрунтування, тому позов задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, тому підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно п.2 ч.2 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмовив позові на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 2 724,00 грн. при подачі апеляційної скарги (а.с. 178), який підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п. 3,4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 11 травня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виділення кімнати та вселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2 724 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов