Дата документу 18.10.2023 Справа № 333/2242/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/2242/19 Головуючий в 1-й інстанції: Холод Р.С.
Провадження № 22-ц/807/1327/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «ОТП Банк» - адвоката Юнаша Андрія Борисовича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року АТ «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог представник АТ «ОТП Банк» посилався на те, що 13.12.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (банк, правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено Кредитний договір № CNL-200/529/2007, на підставі якого позичальник отримав від кредитора кредитні кошти в сумі 20 000 доларів США шляхом їх безготівкового переказу на поточний рахунок останнього.

Відповідно до п.1.1 частини №2 Кредитного договору банк надає позичальнику кредит в розмірі та валюті, що визначений в частині № 1 цього Договору, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також оплатити відповідну плату за користування кредитом та виконати інші зобов`язання, як це вказано у цьому Договорі.

Згідно з п. 3 частини №1 кредитного договору, проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотка - 5,99 % річних та FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.

За умовами п.1.5.1 частини №2 кредитного договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, шляхом безготівково перерахування на поточний рахунок.

Датою остаточного повернення кредиту є 13 грудня 2022 року.

Протягом дії кредитного договору умови договору щодо порядку та розміру сплати відсотків періодично змінювались шляхом підписання додаткових договорів. Так, з позичальником підписано додаткові договори до кредитного договору, а саме: Додатковий договір № 1 від 07.09.2009 року, Додатковий договір №1 від 26.02.2010 року.

В забезпечення виконання зобов`язань з ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки №РCNL-200/529/2007 від 13.12.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г., зареєстрований в реєстрі за №6081. В іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 115,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Свідоцтва про права на спадщину, посвідченого Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 25.12.2006 року, зареєстрований в реєстрі за №4-1961.

Згідно п.6.1 Договору іпотеки, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити боргові зобов`язання, не сплачені іпотекодавцем, і вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов`язань за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв`язку із реалізацією його прав за цим договором.

Відповідно до п.6.2 іпотекодавець має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги після виникнення будь-якої із таких обставин: несплати боржником іпотекодержателю будь-якої суми, як встановлено в кредитному договорі; порушення іпотекодавцем будь-якого із його зобов`язань за ст.5 договору іпотеки; інших обставин, передбачених чинним законодавством України, кредитним договором та договором іпотеки.

Всупереч умовам кредитного договору вищевказані зобов`язання відповідача щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами не виконуються, зокрема не виконується графік погашення кредиту, порушується порядок та строки сплати відсотків.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо погашення заборгованості, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення боргу.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2017 року у справі №333/3110/17 спірні відносини АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 щодо дійсності договору та стягнення боргу за Кредитним договором були досліджені, позовні вимоги АТ «ОТП Банк» до відповідача задоволено. Рішення набрало законної сили.

Станом на 01.02.2019 року сума боргу ОСОБА_1 за кредитним договором складає: 8 843,20 доларів США - сума заборгованості за тілом кредиту, що за курсом НБУ станом на 01.02.2019 року (27,740960 грн./1 долар США) становить 245 318,86 грн.; 2 847,86 доларів США - сума заборгованості за нарахованими відсотками за період з 03.05.2016 року по 31.01.2019 року, що за курсом НБУ станом на 01.02.2019 року (27,740960 грн./1 долар США) становить 79 002,37 грн., а всього - 11 691,06 доларів США.

Згідно з вимогами ст.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором та невиконанням ним же зобов`язань за договором іпотеки для задоволення вимог за Кредитним договором позивач набув право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись на зазначені обставини, представник АТ «ОТП Банк» просив суд: звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №РCNL-200/529/2007 від 13.12.2007 року, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №CNL-200/529/2007 від 13.12.2007 року в сумі 11 691,06 доларів США; застосувати спосіб реалізації предмета іпотеки, передбачений ст. 39 Закону України «Про іпотеку», а саме, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною реалізації предмета іпотеки, визначеної суб`єктом оціночної діяльності в сумі не нижче 314 625,00 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

У березні 2020 року третя особа ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки від 13.12.2007 року №РCNL-200/529/2007.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що з 17.05.1986 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

25.12.2006 року ОСОБА_1 в порядку спадкування набув у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,2 кв.м., в тому числі житловою площею 26,6 кв.м. Отже, вказаний будинок був особистою власністю ОСОБА_1 . На момент набуття права власності на спадкове майно загальна вартість будинку становила 21 024,00 грн.

У період з дати набуття права власності на спадщину та по 02.10.2007 року, тобто під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі, відбулася реконструкція, модернізація і розширення спірного будинку.

Як вбачається з технічного паспорту БТІ станом на 28.11.2006 року та свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 25.12.2006 року (тобто на час оформлення спадщини та до початку реконструкції), загальна площа спірного будинку становила 48,2 кв.м., в тому числі житлова площа 26,6 кв.м.

Станом на 02.10.2007 року, тобто після завершення реконструкції, загальна площа спірного будинку збільшилася до 115,4 кв.м., в тому числі житлова площа до 65,0 кв.м., а вартість виросла до 199 233,00 грн.

Між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_1 передав, а банк прийняв в іпотеку житловий будинок, який її чоловік отримав у спадщину, в тому числі з об`єктами нерухомості, які є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. При цьому, їх передача в іпотеку відбулася без одержання свідоцтва про право власності та без нотаріальної згоди дружини як співвласника майна.

За вказаних обставин ОСОБА_2 вважає, що договір іпотеки не відповідає вимогам закону, а саме: з оскаржуваного договору іпотеки вбачається, що загальна площа будинку становить 115,4 кв.м., а його вартість - 199 233,00 грн., в той час як ОСОБА_1 успадкував будинок загальною площею 48,2 кв.м. та вартістю 21 024,00 грн. Отже, в іпотеку разом з успадкованим будинком, який належав ОСОБА_1 , було передане і спільне сумісне нерухоме майно подружжя, набуте у шлюбі.

За вказаних обставин оскаржуваний договір іпотеки суперечить положенню ч.3 ст.65 СК України, оскільки укладений без нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя.

Відповідно до п.3.1. оскаржуваного договору іпотеки на підтвердження права власності Іпотекодавця надане Свідоцтво про право власності на спадщину від 25.12.2006 року р.№4-1961.

Але, опис житлового будинку у вказаному свідоцтві від 25.12.2006 року та у п.3.2. оскаржуваного договору іпотеки є значно відмінним за рахунок вище згаданої реконструкції.

Крім того, якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Отже, об`єкти, зазначені в розпорядженні районної адміністрації та акті прийомки, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які в розумінні вище зазначеного надають ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

В той же час, згідно розділу договору іпотеки «Визначення термінів» вбачається, що предметом іпотеки, в тому числі є земельна ділянка загальною площею 616 кв.м., яка знаходиться під спірним будинком. При цьому підстава, на якій вказана земельна ділянка належить іпотекодавцю, в договорі взагалі не зазначена, а в п.3.2.1. договору взагалі зазначається, що вказана ділянка не приватизована.

За вказаних обставин оскаржуваний договір іпотеки суперечить положенню ч.2 ст.319 ЦК України, ст.5 ЗУ «Про іпотеку», а також статтям 120 ЗК України та 377 ЦК України, оскільки в ньому не вказана підстава виникнення права власності іпотекодавця на іпотечне майно, тобто земельну ділянку, яка набута ОСОБА_1 у власність тільки 13.10.2011 року, в той час як вона вже була передана в іпотеку за договором, укладеним 13.12.2007 року.

Виходячи з вище зазначеного, оскаржуваний договір іпотеки суперечить наведеним актам цивільного законодавства, а отже, він має бути визнаний недійсним за позовом третьої особи ОСОБА_2 , майно якої без її згоди було передане в іпотеку.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним Договір іпотеки №PCNL-200/529/2007 від 13.12.2007 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , що посвідчений Шаповаловою О.Г., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №6081.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.07.2020 року позовну заяву третьої особи ОСОБА_2 до АТ «ОТП Банк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки для подальшого спільного розгляду, присвоєно єдиний номер № 333/2242/19.

У серпні 2021 року представник АТ «ОТП Банк» подав заяву про уточнення позову, відповідно до змісту якої просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №CNL- 200/529/2007 від 13.12.2007 року, а саме, звернути стягнення на:

- 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 115,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Свідоцтва про права на спадщину, посвідченого Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 25.12.2006 року за реєстровим №1961;

- 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 115,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2020 року у справі №333/7113/18;

для погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «ОТП Банк» за Кредитним договором № RCNL-200/529/2007 від 13.12.2007 року в сумі: 8 843,20 доларів США - сума заборгованості за тілом Кредиту; 2 847,86 доларів США - сума заборгованості за нарахованими відсотками за період з 03.05.2016 року по 31.01.2019 року, всього станом на 01.02.2019 року 11 691,06 доларів США;

застосувати спосіб реалізації предмета іпотеки, передбачений ст. 39 Закону України «Про іпотеку», а саме, шляхом проведення прилюдних торгів, за початкового ціною реалізації предмета іпотеки, визначеною суб`єктом оціночної діяльності, в сумі не нижче 314 625,00 грн., та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Також, вказаної дати до суду першої інстанції від представника АТ «ОТП Банк» надійшло клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_2 .

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.08.2021 року клопотання представника позивача ОСОБА_3 про залучення співвідповідача до участі у цивільній справі за позовною заявою АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічною позовною заявою третьої особи ОСОБА_2 до АТ «ОТП Банк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки залишено без розгляду у зв`язку з визнанням підстав для поновлення строку на подання клопотання неповажними.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 21.12.2021 року апеляційну скаргу АТ «ОТП Банк» залишено без задоволення. Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2021 року залишено без змін.

У січні 2022 року на адресу Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшло клопотання представника АТ «ОТП Банк» про залучення до участі у справі у якості правонаступника 1/2 частини спірного будинку літ. А загальною площею 115,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.02.2022 року у задоволенні клопотання представника АТ «ОТП Банк» про залучення до участі правонаступника у цивільній справі за позовом АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічною позовною заявою третьої особи ОСОБА_2 до АТ «ОТП Банк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06 квітня 2022 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою АТ «ОТП Банк» на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2022 року про відмову у задоволенні клопотання про залучення до участі правонаступника.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2023 року у задоволенні первісного позову АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Зустрічну позовну заяву третьої особи ОСОБА_2 до АТ «ОТП Банк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки задоволено.

Визнано недійсним Договір іпотеки від 13.12.2007 року № PCNL-200/529/2007, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 6081.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник AT «ОТП Банк» - адвокат Юнаш А.Б. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушені норми процесуального права, неправильно застосовані норми матеріального права, має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, тому просить: залучити до участі у справі у якості правонаступника ОСОБА_2 ; рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги AT «ОТП Банк» задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуваним рішенням встановлено, що ОСОБА_2 своєї згоди на передачу в іпотеку 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 115,4 кв.м. та 1/2 частини земельної ділянки площею 0.06 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , не надавала, з такими твердженнями суду погодитися не можна. Так, іпотекодавець ОСОБА_1 набув право власності на будинок, що є предметом іпотеки 25.12.2006 року в порядку спадкування, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, реєстр №4-1961, виданим Шостою державною нотаріальною конторою. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на час укладення договору іпотеки, а саме, грудень 2007 року був особистою приватною власністю іпотекодавця ОСОБА_1 , тому згода дружини ОСОБА_2 на укладення договору іпотеки іпотеклодавцем відповідно до закону не вимагалася.

ОСОБА_2 набула право власності на 1/2 частину спірного будинку на підставі рішення Комунарського районного суду від 09.09.2020 року, яке набрало законної сили 21.04.2021 року. Укладаючи договір іпотеки у 2007 році, AT «ОТП Банк» не знав і не міг знати, що через 14 років ОСОБА_2 набуде право власності на спірний будинок на підставі рішення суду.

Укладаючи договір іпотеки, іпотекодаржатель діяв добросовісно, покладаючись на запевнення та гарантії іпотекодавця, (п. 5.1 договору іпотеки), а саме: іпотекодавець свідчив про відсутність прав будь-яких третіх осіб щодо предмету іпотеки; що обтяження предмета іпотеки не буде порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

На переконання Банка дії подружжя у цій справі мають на меті уникнення відповідальності по погашенню заборгованості за кредитним договором; цим обставинам суд не надав належної оцінки.

Крім того, ухвалою від 17.02.2022 року у цій справі судом першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання Банка про залучення до участі у справу ОСОБА_2 як правонаступника.

На переконання представника AT «ОТП Банк» у правовідносинах іпотеки за спірним Договором іпотеки відбулася заміна особи у відносинах, в результаті якої право власності на 1/2 частину предмета іпотеки визнано за ОСОБА_2 .

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Таким чином, відмова судом першої інстанції у залучені ОСОБА_2 у справу як правонаступника порушує права AT «ОТП Банк» як іпотекодержателя.

Щодо пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності, представник AT «ОТП Банк» посилається на те, що строк позовної давності для звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним сплив 14 грудня 2010 року.

Так, з метою укладення чоловіком ( ОСОБА_1 ) кредитного договору позивач за зустрічним позовом ( ОСОБА_2 ) заявою від 13.12.2007 року, що посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г., реєстр №6080, надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_1 на укладення з ЗАТ «ОТП Банк» кредитного договору в сумі та на умовах їй відомих. З текстом кредитного договору ознайомлена. Зміст ст.ст. 63,65 СК України ОСОБА_2 нотаріусом роз`яснено.

Текст кредитного договору містить умови передачі спірного житлового будинку в іпотеку банку, а саме: умовами кредитного договору п. 5 частини 1 договору передбачено забезпечення, а саме предмет іпотеки, термін «Нерухоме майно» - Жилий будинок, загальна площа - 115.4 кв.м., житловою площею - 26.2 кв.м., площа земельної ділянки 616 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як заяву про згоду, так і спірний договір іпотеки було укладено подружжям у один день, а саме 13.12.2007 року, у одного і того самого нотаріуса ОСОБА_5 , заява та договір іпотеки мають послідовні реєстрові номера, Заява №6080 від 13.12.2007 року, договір іпотеки №6081 від 13.12.2007 року.

Таким чином, ОСОБА_2 з 13 грудня 2007 року було відомо про передачу житлового будинку в іпотеку.

Представник AT «ОТП Банк» в апеляційній скарзі посилається на те, що в оскаржуваному рішенні судом зазначено, що підписана ОСОБА_2 заява не свідчить що вона ознайомлена саме з цим варіантом кредитного договору (не зазначено який саме кредитний договір, дата укладання та номер договору). З тексту вказаної заяви суд не може однозначно встановити, що ОСОБА_2 у грудні 2007 року знала про передачу ОСОБА_1 в іпотеку вказаного будинку.

Такі висновки суду спростовуються наступним: між AT «ОТП Банк» та гр. ОСОБА_1 укладений лише один єдиний Кредитний договір №200/529/2007 від 13.12.2007 року, інші кредитні договори між Банком та гр. ОСОБА_1 не укладалися.

На переконання скаржника за бажанням суду першої інстанції виконати вимоги ст.214 ЦПК України щодо повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, суд мав би відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України з`ясувати це питання у ОСОБА_1 або представника Банка, але суд цим правом не скористався.

Крім того, справа вістить документи, що підтверджують факт ознайомлення

ОСОБА_2 саме з вказаним кредитним договором, а саме:

в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_2 уклала з Банком Договір поруки №SR-200/529/2007 від 13.12.2007 року, який власноручно підписала (договір поруки наданий суду із заявою №200-12-4-7/348 від 10.08.2020 року).

Пункт 2.3 договору поруки свідчить що ОСОБА_2 ознайомлена з положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст; Будь-яке посилання в тексті цього договору на положення кредитного договору є достатнім для виявлення волі кожної сторони щодо змісту такого посилання.

Пункт «Визначення термінів» договору поруки чітко визначає Позичальника ( ОСОБА_1 ) та номер кредитного договору №CNL-200/529/ 2007 від 13.12.2007 року, з яким ознайомлена позивач за зустрічним позовом ( ОСОБА_2 ).

Вказані умови договору поруки свідчать про ознайомлення 13 грудня 2007 року ОСОБА_2 з умовами кредитного договору щодо передачі житлового будинку в іпотеку банку.

В оскаржуваному рішенні судом зазначено, що про існування оскаржуваного договору іпотеки третій особі стало відомо лише в 2017 році, коли банк звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості.

Вказані твердження спростовуються наступним: 30.05.2017 року Банк звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором (справа №333/3110/17). ОСОБА_2 у даному позові виступала відповідачем як поручитель за вказаним вище Договором поруки №SR-200/529/2007 від 13.12.2007 року.

Крім іншого, суд першої інстанції не врахував вимоги закону щодо солідарного обов`язку подружжя по зобов`язанням в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів.

На підтвердження факту обізнаності ОСОБА_2 з умовами кредитного договору щодо передачі в іпотеку будинку, Банк надав суду доказ - заяву ОСОБА_2 від 13.12.2007 року, що посвідчена нотаріально; договір поруки №SR-200/529/2007 від 13.12.2007 року, що власноручно підписаний ОСОБА_2 , натомість суд першої інстанції вказаним доказам не надав належної оцінки, прийнявши до уваги усні твердження ОСОБА_2 про те, що вона нічого не пам`ятає.

Також, суд першої інстанції не прийняв до уваги висновки, викладені у Постанові ВС від 03.04.2019 року у справі №726/831/15-ц.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Сердюка Р.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 17 травня 1986 року.

25 грудня 2006 року ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом набув у власність житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25 грудня 2006 року, р.№4-1961, посвідченого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П. Згідно з вказаним свідоцтвом ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок загальною площею 48,2 кв. м, житловою площею 26,6 кв. м, вартість житлового будинку 21024,00 грн.

Відповідно до відомостей, наявних у розділі експлікація приміщень до плану житлового будинку літера «А» у АДРЕСА_1 , яка наявна в технічному паспорті, складеному ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» станом на 02 жовтня 2007 року, тобто через 10-ть місяців після набуття відповідачем права власності на спірний житловий будинок, загальна площа літ. А становить 115,4 кв. м, в тому числі житлова площа 65,0 кв.м.

21 листопада 2007 року головою Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради прийняте Розпорядження №3335р «Про оформлення права приватної власності на житлові прибудови, господарські та побутові будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_1 », яким, серед іншого, також затверджено акт прийомки індивідуального будинку.

23 листопада 2007 року ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» наданий витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно №16770535, яким підтверджено право власності ОСОБА_1 на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з вказаним витягом загальна площа будинку визначена в розмірі 115,4 кв. м, загальна вартість нерухомого майна становить 199 233,00 грн.

13.12.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CNL-200/529/2007, на підставі якого позичальник отримав від кредитора кредитні кошти в сумі 20 000 доларів США шляхом їх безготівкового переказу на поточний рахунок останнього.

В забезпечення виконання зобов`язань по вказаному кредитному договору між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №РCNL-200/529/2007 від 13.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г., зареєстрований в реєстрі за №6081. За умовами вказаного договору в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 115,4 кв.м. та земельна ділянка 616 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо погашення заборгованості, ПАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») звернулося до суду із позовом про стягнення боргу.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2017 року у справі №333/3110/17 позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь банка заборгованість за кредитним договором CNL-200/529/2007 від 13.12.2007 року в розмірі 10 002,30 доларів США.

ОСОБА_2 , вважаючи передане в іпотеку майно спільною сумісною власністю з ОСОБА_1 , подала відповідний позов до Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа АТ «ОТП Банк», про визнання майна спільною сумісною власністю задоволено. Визнано право приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 115,4 кв.м., та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0600га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Запорізького апеляційного суду від 21.04.2021 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2020 року по вказаній справі залишено без змін.

24.05.2021 року ухвалою Верховного Суду відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою третьої особи у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа АТ «ОТП Банк», про визнання майна спільною сумісною власністю.

ОСОБА_2 своєї згоди на передачу в іпотеку 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 115,4 кв.м. та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0600га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які їй належать на праві спільної сумісної власності, не надавала.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Як зазначалося вище, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа АТ «ОТП Банк», про визнання майна спільною сумісною власністю задоволено. Визнано право приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 частину: житлового будинку літ. А загальною площею 115,4кв.м., в тому числі житловою площею 65,0 кв. м; сараю літ. Г; сараю літ. З; душу літ.Д1; вбиральні літ. Ж; погрібу з шийкою літ. пг; стінок підпірних №7; паркану №8; замощення І; воріт №10, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано право приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер :03:014:0095, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Запорізького апеляційного суду від 21.04.2021 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2020 року по вказаній справі залишено без змін.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

Отже, оскільки договір іпотеки №CNL- 200/529/2007 від 13.12.2007 року укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (банк, правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_2 , яка є співвласником предмета іпотеки, вказана обставина підтверджена судовим рішенням, що набрало чинності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуваний договір іпотеки відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним. Відповідно, у зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про визнання договору іпотеки недійсним, висновок суду про відмову у задоволенні позову АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки також є правильним.

Наведені в апеляційній скарзі доводи стосовно того, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на час укладення договору іпотеки (грудень 2007 року) був особистою приватною власністю іпотекодавця ОСОБА_1 , тому згода дружини ОСОБА_2 на укладення договору іпотеки іпотеклодавцем відповідно до закону не вимагалася; стосовно того, що дії подружжя у цій справі мають на меті уникнення відповідальності по погашенню заборгованості за кредитним договором, були предметом дослідження у суді першої інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставну відмову судом у залученні до участі у справі ОСОБА_2 як правонаступника спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Так, у разі визначення часток у спільній сумісній власності за рішенням суду за позовом одного із подружжя (співвласника) спільна сумісна власність подружжя припинена шляхом перетворення у спільну часткову власність. Тобто колишнє подружжя залишаються співвласниками майна, що є частковою спільною власністю, право власності до іншої особи не перейшло, а змінено вид спільної власності.

У разі задоволення позову одного з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, інший з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, а надав лише згоду на вчинення договору іпотеки іншим з подружжя, стає співіпотекодавцем. Рішення суду про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, є підставою для внесення до державного реєстру запису про те, що така особа є співіпотекодавцем.

У цій справі, інший з подружжя - ОСОБА_2 , яка не була стороною договору іпотеки, згоду на вчинення договору іпотеки своїм чоловіком не надавала, отже, підстав вважати, що ОСОБА_2 стала співіпотекодавцем не має.

З цих підстав не підлягає задоволенню клопотання представника АТ «ОТП Банк», яке міститься в апеляційній скарзі, щодо залучення до участі у справу ОСОБА_2 як правонаступника.

До того ж, статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, зазначені у статті 23 Закону України «Про іпотеку», виникають лише у разі зміни суб`єкта права власності (особи власника). Оскільки внаслідок поділу спільної сумісної власності, як у цій справі, зміни власника (переходу права власності) не відбулося, а спільна сумісна власність трансформувалася у спільну часткову власність тих самих співвласників, тому відсутні підстави для застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_2 не була стороною кредитного договору та договору іпотеки, договори не містять її підпису. Зі змістом та текстом спірного договору іпотеки вона ознайомлена не була. 13.12.2007 року ОСОБА_2 підписала заяву, засвідчену нотаріусом, згідно якої вона надала згоду її чоловіку на укладання кредитного договору в сумі та на умовах їй відомих. У кредитному договорі (п.5 ч.1) у розділі «Інші терміни, що використовуються у цьому Договорі» зазначено, що предметом іпотеки є інформація, надана у терміні «Нерухоме майно». У терміні «Нерухоме майно» вказано: жилий будинок, загальна площа 11,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас заява, підписана ОСОБА_2 не свідчить, з яким саме кредитним договором вона ознайомлена. Отже, як правильно зазначив суд, зі змісту вказаної заяви не можна однозначно встановити, що ОСОБА_2 у грудні 2007 року знала про передачу ОСОБА_1 в іпотеку вказаного будинку. За таких обставин підстави для висновку про пропуск ОСОБА_2 строків позовної давності відсутні, враховуючи, що вона подала позов у межах трирічного строку з моменту звернення банка з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором.

Посилання скаржника на те, що текст кредитного договору та договору поруки від 13.12.2007 року містять умови передачі спірного житлового будинку в іпотеку банку, заява про згоду і спірний договір іпотеки було укладено подружжям у один день, а саме, 13.12.2007 року, у одного і того самого нотаріуса Шаповалова О.Г., заява та договір іпотеки мають послідовні реєстрові номера, Заява №6080 від 13.12.2007 року, договір іпотеки №6081 від 13.12.2007 року, а отже, ОСОБА_2 з 13 грудня 2007 року було відомо про передачу житлового будинку в іпотеку, носять характер припущень, а згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що кредит було отримано в інтересах сім`ї, правильність висновків суду по суті спору не спростовують.

Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на правові висновки, викладені у раніше прийнятих постановах Верховного Суду, оскільки в указаних справах були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.

Крім іншого, в підтвердження доводів апеляційної скарги представником АТ «ОТП Банк» надана довідка №200-01-200-04-73-1-3/324 БТ від 15.05.2023 року про укладення між Банком та гр. ОСОБА_1 одного єдиного кредитного договору.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України (частина друга статті 13 ЦПК України).

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини друга та четверта статті 83 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина перша та друга статті 367 ЦПК України).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Колегія суддів виходить виключно з суті заявлених у суді першої інстанції вимог позивача, його аргументів та доказів, наданих суду.

Вирішуючи порушене скаржником питання, колегія суддів звертає увагу, що попри вимоги частини третьої статті 12, частин другої та четвертої статті 83 ЦПК України представник АТ «ОТП Банк» не вказав причини неможливості подання цього доказу у суді першої інстанції.

Представник АТ «ОТП Банк» не посилався та не доводив порушення обов`язку суду першої інстанції щодо збирання ним доказів у цій цивільній справі відповідно до умов частини другої статті 13 ЦПК України. Суд, за деяким виключенням, не здійснює самостійне збирання доказів на користь однієї зі сторін спору, оскільки це є порушенням вимог ЦПК України, зокрема статті 6 та частини другої статті 12, відповідно до яких суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності сторін спору перед законом та судом.

При цьому треба враховувати, що згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин, апеляційний суд немає права приймати до уваги цей доказ, оцінюючи законність судового рішення суду першої інстанції, згідно з вимогами частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України.

Сторони мають усвідомлювати, що інститут апеляційного перегляду впроваджений для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для прийняття судом апеляційної інстанції нового доказу, а саме, довідки № 200-01-200-04-73-1-3/324 БТ від 15.05.2023 року.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції виконано вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно досліджено і оцінено докази та встановлено обставини у справі, правильно застосовано норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «ОТП Банк» - адвоката Юнаша Андрія Борисовича залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 жовтня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А.Онищенко