Провадження № 2/638/161/23
24 жовтня 2023 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Подус Г.С.
секретар судових засідань Гасан М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гаврилова С.А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А. про визнання заповіту недійсним,-
До Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гаврилова С.А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А. про визнання заповіту недійсним, в якому просив суд: визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений 19 потого 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж Оленою Анатоліївною.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його мати, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилося спадкове майно, що складається з частки у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належала померлій матері Позивача на підставі Свідоцтва про право власності на житло реєстр. № НОМЕР_1 від 11.08.1998 р. 06 квітня 2017 р. позивач звернувся до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гаврилової С.А., з метою відкриття спадкової справи.
Приватним нотаріусом ХМНО ХО Гавриловою С.А. була відкрита спадкова справа, що була зареєстрована в Спадковому реєстрі під № 60493012 від 06.04.2017 р. Після спливу шестимісячного терміну від дня смерті ОСОБА_3 . Позивач знову звернувся до приватного нотаріуса ХМНО ХО Гаврилової С.А., щоб отримати свідоцтво про право на спадщину. Однак приватний нотаріус ХМНО ХО Гаврилова С.А. відмовила Позивачу у видачі свідоцтва, бо їй стало відомо про те, що померла за життя залишила заповіт, в якому заповіла все своє майно ОСОБА_2 . Даний заповіт був посвідчений 19 лютого 2014 р. приватним нотаріусом ХМНО ХО Міссіяж Оленою Анатоліївною на дому за місцем мешкання померлої ОСОБА_3 . ОСОБА_2 є онукою померлої матері Позивача та племінницею Позивача. Позивач про існування такого заповіту від його матері на користь ОСОБА_2 навіть і не підозрював, бо мати за життя йому такої інформації не повідомляла, а, навпаки, говорила, що квартира після ї смерті залишиться саме Позивачу, бо у інших родичів є інше житло, в якому вони зареєстровані і мешкають. 22 вересня 2017 р. Позивачем від КП «ЖИЛКОМСЕРВІС» була отримана довідка про те, що станом на 02.04.2017 р. (день смерті матері Позивача - ОСОБА_3 ) та на теперішній час Позивач також зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Догляд за матір?ю Позивач здійснював самостійно. За життя мати багато хворіла, в тому числі хронічними захворюваннями, які негативно впливають та психоемоційний стан та викликають психічні відхилення. Позивач вважає, що зазначений вище заповіт слід визнати недійсним, бо на момент його складання і посвідчення ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, з огляду на наступне: На час посвідчення заповіту померлій ОСОБА_3 (матері Позивача) виповнилося 76 років, при цьому в останні 17 років життя ї стан здоров?я постійно погіршувався. У матері Позивача, починаючи з початку 90-х років (точна дата невідома), після загострення енцефаліту та інших хвороб почали явно простежуватися проблеми з психікою взагалі та пам?яттю зокрема. Такі проблеми були спричинені саме постійними загостреннями хронічних хвороб (енцефаліт тощо), які викликали постійній головний біль та інші дискомфортні для нормального життя симптоми.
19 лютого 2014 року, коли нотаріусом Міссіяж О.А. був посвідчений заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , у померлої вже тривалий час діагностувалась тяжка хвороба - хронічний арахноенцефаліт з лікворно-гіпертензійним сіндромом, через яку у неї були постійні головні болі та проблеми з пам?яттю. Також її організм був виснажений за останні роки боротьби з багатьма хворобами, стан був нестабільний, слабкий, через що вона не усвідомлювала наслідки вчинення своїх дій (під час складання заповіту), а на наступний день могла вже не пам`ятати про вчинення таких дій. ОСОБА_2 знала про такий стан померлої і скористалась цим, організувавши посвідчення заповіту саме «на дому» у померлої. Час для цього був обраний таким чином, щоб Позивач не знав та не дізнався про таку нотаріальну дію. Таким чином Позивач вважає, що заповіт повинен бути визнаний недійсним, бо заповідачка під час вчинення нотаріальної дії (посвідчення заповіту) не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а нотаріусом не було перевірено дієздатність померлої під час здійснення нею даної нотаріальної дії. Заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ХО Міссіяж Оленою Анатоліївною від 19 лютого 2014 року, був укладений матір?ю Позивача в той час (момент), коли остання через власний психічний, фізичний та емоційний стан не усвідомлювала значення своїх дій та не мала можливості керувати ними.
Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористалась.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, повідомлялись у встановленому законом порядку. Від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання без його участі, та участі позивача.
Третя особа в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомила.
Судом встановлено, що позивач є сином ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . (т. 1 а.с. 10)
ОСОБА_3 була звільнена від роботи за станом здоровя (діагноз: загострення енцефаліту), що підтверджується довідкою виданою НПО «Метрологія» від 05.03.1992 р. (т. 1 а.с.18)
З 28.04.1992 року по 22.05.1992 року ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у зв`язку з діагнозом загострення хронічного енцефаліту з лікворно-гіпертензійним синдромом , що підтверджується Довідкою від Харківської міської клінічної психіатричної лікарні №15. (т.1 а.с.22)
08.07.1992 року ОСОБА_3 напралено на стаціонарне лікування до неврологчіного відділу Інституту гігієни праці і профзахворювань з діагнозом: загострення хронічного енцефаліту з лікворно-гіпертензійним сіндромом та вегето судинна пароксизма. (т. 1 а.с.21)
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 . (т. 1 а.с. 12)
19.02.2014 року ОСОБА_3 складено заповіт на користь ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А., за №210. (копія заповіту т. 1 а.с. 127)
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).
У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.
Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта Державної установи «Центр психічного здоровя і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоровя України» №12 від 04.02.2021 року.
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №596 від 04.12.2020, отриманого відповідно до ухвали суду від 31.08.2020, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , за життя хворіла на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді Органічного ураження головного мозку поєднаного генезу (нейроінфекційного, судинного) з местичним зниженням, астено-невротичним синдромом. Даним психічним розладом згідно медичної документації підекспертна хворіла з 2008 року; ОСОБА_3 , на 14.02.2014 р. страждала на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді Органічного ураження головного мозку поєднаного генезу (нейроінфекційного, судинного) з мнестичним зниженням, астено-невротичним синдромом. Ступінь вираженості даних психічних порушень не представляється можливим встановити в зв?язку з недостатністю об`єктивних даних про психічний стан підекспертної на період, що цікавить суд.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України). Суд вважає, що наданий до суду висновок судово-психіатричного експерта, який складений за ухвалою суду, є належним і допустимим доказом у справі, та посилання представника відповідача на неналежність цього доказу є необґрунтованими припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України), та вказаний висновок не спростований стороною відповідача жодними доказами по справі.
З урахуванням наведеного, суд повно та всебічно з`ясувавши обставини справи на підставі належним чином оцінених доказів, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки під час укладення заповіту від 19.02.2014, ОСОБА_3 відповідно до свого психічного стану не була здатна усвідомлювати значення своїх дій пов`язаних з укладенням заповіту.
Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при пред`явленні позову та ухваленні рішення за вимогами про право спадкоємців на майно судовий збір визначається судом, виходячи із загальної вартості майна, і витрати на його оплату покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 4,5, 12,13, 133, 137,141, 259, 264,265, 280 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гаврилова С.А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А. про визнання заповіту недійсним задовольнити.
Визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений 19 лютого 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж Оленою Анатоліївною.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів безпосередньо до Харківського апеляційного суду.
Суддя