КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/8946/20 Головуючий у суді І інстанції Гребенюк В.В.
Провадження № 22-ц/824/5837/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - Подільська районна в міста Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з місця реєстрації,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_1 із вказаної квартири та стягнути із відповідачів на його користь понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 02 червня 2020 року він придбав з прилюдних торгів квартиру АДРЕСА_1 , та на підставі відповідного свідоцтва, виданого 02 червня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О. за реєстраційним № 92 на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, складеного приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Корольовим М.А. 25 травня 2020 року, зареєстрував право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В подальшому йому стало відомо, що у зазначеній квартирі зареєстровані та проживають без будь-яких правових підстав відповідачі, які не являються колишніми власниками квартири та членами його сім`ї, добровільно не звільняють її та не знімаються з місця реєстрації. Відповідачі вчиняють перешкоди йому у вільному користуванні та розпорядженні спірною квартирою, внаслідок чого він позбавлений доступу до своєї власності.

03 серпня 2020 року відповідачам були направлені вимоги про добровільне виселення та зняття з місця реєстрації, однак, отримавши листи 08 серпня 2020 року, вони їх проігнорували, у зв`язку із чим позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення із зазначеної квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Інші позовні вимоги залишено без задоволення.

Стягнуто пропорційно із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 800,00 грн та судовий збір у розмірі 1 294,80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить вказане судове рішення скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що в даному випадку правомірність набуття позивачем права власності на спірну квартиру, з якої він просить виселити відповідачів, є предметом розгляду в іншій цивільній справі № 761/17673/20, що об`єктивно виключало можливість розгляду спору, предметом якого є законність володіння та користування відповідача спірним майном, а тому суд першої інстанції зобов`язаний був зупинити провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Семашко Д.М. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення -без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Свої заперечення мотивував тим, що питання зупинення провадження у даній справі вже було предметом судового розгляду, а саме постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року скасовано ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року про зупинення провадження у справі № 758/8946/20 до набрання законної судовим рішенням у справі № 761/17673/20 та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Просить також стягнути пропорційно з відповідачів на користь позивача 3 500, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Учасники справи та їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідач (скаржник) в день засідання надіслав на електронну адресу апеляційного суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з поганим самопочуттям.

Суд апеляційної інстанції залишив вказане клопотання без розгляду на підставі частин другої, четвертої статті 183 ЦПК України, оскільки воно не підписане (не скріплене) з використанням власного електронного цифрового підпису його підписанта у відповідності до вимог частини восьмої статті 43 ЦПК України, частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» та частини першої, другої статті 6, частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини також неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки учасників справи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи та з огляду на те, що вони належним чином повідомлені про судове засідання у справі, з урахуванням категорії справи, доводів апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та заперечень відзиву на неї, на підставі статей 369, 372 ЦПК України ухвалила проводити розгляд справи за відсутності сторін, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 лютого 2004 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 23-1НО/02-2004И, відповідно до якого банк надав позивальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 26 120,00 доларів США, що в еквіваленті складає 139 227,44 грн, для придбання нерухомості - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 102-106, т. 1).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 19 лютого 2004 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № 23-1НО/02-2004И, за умовами якого остання передала в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , і стане власністю іпотекодавця на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири від 19 лютого 2004 року за реєстровим № 397 (а.с. 107-111, т. 1).

Постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року у справі № 760/6470/17 скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 23-1НО/02-2004И від 19 лютого 2004 року в сумі 59 291,66 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 25 683,83 доларів США та заборгованості по процентам за користування кредитними коштами у розмірі 33 607,83 доларів США. В іншій частині вимог ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 24 124,43 грн (а.с. 120-127, т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі вищевказаного судового рішення 15 травня 2019 року банку видані виконавчі листи, які перебували на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольовим М.А. у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.

02 червня 2020 року ОСОБА_2 придбав з прилюдних торгів квартиру АДРЕСА_1 , та на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, виданого 02 червня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О. за реєстраційним № 92 на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, складеного приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Корольовим М.А. 25 травня 2020 року, зареєстрував право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 12, 17, 18, т. 1).

Придбана позивачем квартира раніше належала ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. 19 лютого 2004 року за реєстровим № 397, та в ній значаться зареєстрованими і проживають відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 32, 33, т. 1).

Для добровільного виселення та зняття з місця реєстрації позивачем 03 серпня 2020 року були направлені відповідачам відповідні вимоги (а.с. 13-16, т. 1), які отримані ними 08 серпня 2020 року (а.с. 60, 61, т. 1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є одноособовим власником спірної квартири, в якій проживають відповідачі, які не є членами його родини та спільним побутом з ним не пов`язані, тому наявні підстави для усунення позивачу перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення співвідповідачів з житлового приміщення, що є належним способом захисту. Застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 109 ЖК України є безпідставним, оскільки відповідачі не є колишніми власниками спірної квартири та не надавали її як забезпечення своїх зобов`язань, як позичальника або майнового поручителя за кредитом.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності (стаття 41), так і захист права на житло (стаття 47).

За приписами статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина перша, друга статті 321 ЦК України).

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частини перша, друга статті 386 ЦК України).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положення статей 317, 319, 386, 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цих норм права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власнику своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним житлове приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчать, що ОСОБА_2 , придбавши нерухоме майно на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, хоча внаслідок реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у порядку примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договоромприпинилось право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру і, відповідно, право користування цією квартирою відповідачі також втратили.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не є членами сім`ї позивача, спільним побутом із ним не пов`язані, а тому їх подальше проживання у спірній квартирі непропорційно обмежує права ОСОБА_2 на вільне користування майном.

В матеріалах справи наявні докази того, що новий власник спірної квартири повідомляв відповідачів про виселення та усунення перешкод у користуванні майном у зв`язку зі зміною власника квартири з погодженим строком на добровільне звільнення цього приміщення.

Отже, встановивши, що позивач як новий власник, який придбав спірну квартиру в установленому законом порядку на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідачі, які втратили право користування цим житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, відмовляються виселятися з нього, а також, врахувавши, що приписи частини другої статті 109 ЖК України до спірних правовідносин не підлягають застосуванню, оскільки відповідачі не були власниками спірної квартири та не передавали її в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що порушене право позивача як нового законного власника спірної квартири підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме: усуненням перешкод у здійсненні користування майном шляхом виселення відповідачів із належної йому на праві власності квартири, яку вони займають без законних на те підстав.

Таким чином, за встановлених обставин даної справи втручання у право відповідачів на користування спірною квартирою з метою захисту права власності позивача слід визнати таким, що відбулось із легітимною метою та з дотриманням принципу пропорційності.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року в справі № 196/476/13 (провадження № 61-48206св18), від 01 квітня 2020 року в справі № 212/6724/17 (провадження № 61-40291св18) та від 24 травня 2022 року у справі№ 756/4473/19 (провадження № 61-2840св22), а також від 16 листопада 2022 року в справі № 203/665/18 (провадження №61-19726св21).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції зобов`язаний був зупинити провадження у цій справі до набрання законної судовим рішенням у справі № 761/17673/20 за позовом ОСОБА_5 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова М.А., ДП «Сетам», ОСОБА_2 , третя особа - АТ «УкрСиббанк», про визнання недійсними результатів електронних торгів, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та скасування запису про державну реєстрацію права власності не заслуговують на увагу, адже їм уже була надана правова оцінка у постанові Київського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року, якою було скасовано ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року про зупинення провадження у справі № 758/8946/20 за клопотанням ОСОБА_1 та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Крім того, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, які перебувають у відкритому доступі згідно вимог Закону України «Про доступ до судових рішень», рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року у справі № 761/17673/20 в задоволенні вказаного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Інших доводів на спростовування законності і обґрунтованості ухваленого судового рішення по суті спору апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку поданим сторонами доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 , в частині вимог до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Водночас, документально підтверджені судові витрати позивача у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у визначній сумі 3 500,00 грн (а.с. 56-64, т. 2), пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень статей 133, 137, 141, 382 ЦПК України покладаються на відповідача, оскільки його апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 грудня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 3 500,00 грн (три тисячі п`ятсот гривень).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній