К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 року місто Київ

справа № 759/141/18

апеляційне провадження № 22-ц/824/7036/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Журибеди О.М. від 8 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договорів недійсними, скасування рішень державних реєстраторів, скасування записів про право власності, витребування майна із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст обставин справи

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договорів недійсними, скасування рішень державних реєстраторів, скасування записів про право власності, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

У листопаді 2016 року позивачу стало відомо, що спільне сумісне майно власників квартир багатоквартирного будинку - допоміжні приміщення на 23 поверсі та технічне приміщення (надбудова) вибуло з їх власності на підставі рішення суду.

Так, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 листопада 2011 року, додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 грудня

2012 року у справі № 2-7348-11 за ОСОБА_3 визнано право власності на нежитлові приміщення літера "А" № 304 площею 226,6 кв.м, літера "А" № 305 площею 123,5 кв.м, літера "А" № 306 площею 103,1 кв.м, літера "А" № 307 площею 106,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року, скасовано рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 листопада 2011 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Однак, напередодні ухвалення апеляційним судом вказаного рішення, ОСОБА_3 відчужив спірне нерухоме майно на підставі договорів купівлі-продажу від 25 листопада 2016 року на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Посилаючись на те, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння співвласників багатоквартирного будинку без відповідних правових підстав, без їх згоди та волевиявлення, ОСОБА_1 , з урахуванням заяв про зміну підстав, предмету позову, просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 25 листопада 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 9551; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32568461, прийняте 26 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю.; скасувати запис про право власності № 17650912; витребувати у ОСОБА_4 нежитлове приміщення АДРЕСА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 25 листопада 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 9553; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32568463, прийняте 26 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю.; скасувати запис про право власності № 17650919; витребувати у ОСОБА_5 нежитлове приміщення АДРЕСА_4 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_5 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 25 листопада 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 9554; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32568469, прийняте 26 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю.; скасувати запис про право власності № 17650925; витребувати у ОСОБА_6 нежитлове приміщення АДРЕСА_5 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_6 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 25 листопада 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 9555; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та

їх обтяжень, індексний номер: 32568474, прийняте 26 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю.; скасувати запис про право власності № 17650932; витребувати у ОСОБА_7 нежитлове приміщення АДРЕСА_6 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 8 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що визнання правочинів недійсними є неналежним способом захисту, оскільки захист порушених прав власника майна можливий лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову до його набувачів на підставі статей 387, 388 ЦК України. Разом з тим, віндикація у даному випадку не може бути застосована, оскільки для цього позивач має бути власником майна, яке він просить витребувати з чужого незаконного володіння, а матеріали справи не містять будь-яких доказів наявності у ОСОБА_1 права власності на спірні нежитлові приміщення. При цьому матеріали справи також не свідчать, що спірне нерухоме майно є допоміжним або технічним майном у багатоквартирному будинку. За встановлених обставин, вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на спірні нежитлові приміщення та відповідні записи також не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник зазначає, що висновок суду про відсутність у ОСОБА_1 права на позов є помилковим, оскільки вона як власник квартири у будинку АДРЕСА_2 , є співвласником допоміжних приміщень, місць загального користування, додаткового підтвердження права власності на них не вимагається. Спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача без її волі - на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, а тому належним способом захисту і є витребування вказаного майна від відповідачів, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та відповідних записів. Суд також помилково виходив із того, що з матеріалів справи не вбачається можливим встановити статус спірних приміщень (нежитлові чи допоміжні), оскільки останні набули статусу нежитлових лише при ухваленні рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 листопада 2011 року, яке в подальшому було скасовано, відповідно приміщення є допоміжними/технічними.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 зазначає про безпідставність її доводів, оскільки судом вірно надано оцінку усім обставинам справи.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити.

ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили залишити рішення суду без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (том І а.с.30).

12 листопада 2017 року між ТОВ "Стиль-Блюз" та ОСОБА_3 укладено інвестиційний контракт № НИ-0895, відповідно до умов якого підприємство зобов`язалось ввести в експлуатацію об`єкт будівництва та передати у власність ОСОБА_9 об`єкти інвестування - нежитлові приміщення: № 304, площею 95,26 кв.м, поверх 23; № 305, площею 102 кв.м, поверх 23; № 306, площею 80,56 кв.м, поверх 23; № 307, площею 85,21 кв.м, поверх 23. Будівельна адреса об`єкту будівництва: будинок АДРЕСА_7 (том І а.с. 28-29).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 листопада 2011 року у справі № 2-7348-11 позов ОСОБА_3 до ТОВ "Стиль-Блюз" про визнання власності на об`єкт інвестування задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на об`єкт інвестування - нежитлові приміщення № 304 площею 95,26 кв.м, № 305 площею 102 кв.м, № 306 площею 80,56 кв.м, № 307 площею 85,21 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 (том І а.с. 61).

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року доповнено рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 листопада 2011 року з урахуванням уточнення площі об`єкта інвестування: визнано за ОСОБА_3 право власності на об`єкт інвестування - нежитлові приміщення літера "А" № 304 площею 226,6 кв.м, літера "А" № 305 площею 123,5 кв.м, літера "А" № 306 площею 103,1 кв.м, літера "А" № 307 площею 106,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 (том І а.с. 32).

25 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 9554, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_6 нежитлове приміщення № 306, площею 103,10 кв.м., в будинку АДРЕСА_2 за ціною 192 800 грн. (том ІІІ а.с. 111-112).

25 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 9555, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_7 нежитлове приміщення № 307, площею 106,30 кв.м., в будинку АДРЕСА_2 за ціною 192 780 грн. (том ІІІ а.с. 156-157).

25 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 9551, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_4 нежитлове приміщення № 304, площею 226,60 кв.м., в будинку АДРЕСА_2 за ціною 423 740 грн. (том ІІІ а.с. 205-206).

25 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 9553, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_5 нежитлове приміщення № 305, площею 123,50 кв.м., в будинку АДРЕСА_2 за ціною 230 940 грн. (том ІV а.с. 3-4).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року, скасовано рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 листопада 2011 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ "Стиль-Блюз" про визнання власності на об`єкт інвестування відмовлено (том І а.с. 33-38).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до частини 2 статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, частина 2 статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

Згідно з пунктами 2, 3 частини 1 статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 2 березня 2004 року №4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 9 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" в аспекті конституційного звернення положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року № 2482-XII (2482-12) зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Отже, під допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку слід розуміти приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Окрім того, допоміжні приміщення стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій.

При вирішенні цього спору ключовим є визначення правового статусу нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення того, чи відносяться спірні приміщення до допоміжних та чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку, оскільки це прямо впливає на правосуб`єктність позивача.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною

недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які б встановлювали статус спірного нерухомого майна. У спірних правовідносинах такі дані мають встановлюватися висновком будівельно-технічної експертизи, однак остання проведена не була.

У зв`язку із відсутністю фактичних даних щодо статусу спірних приміщень (нежитлові чи допоміжні), суд дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем права не звернення до суду із відповідним позовом.

Правом на пред`явлення віндикаційного позову за даних обставин є власник (співвласник) майна у володінні якого воно не перебуває. Матеріали справи не містять доказів належності спірних приміщень до допоміжних на яких розповсюджується права спільного володіння і користування співвласниками багатоквартирного будинку, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Посилання у апеляційній скарзі щодо недійсності договорів купівлі-продажу спірних приміщень відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки правом на оскарження правочинів наділені виключно їх сторони.

Оскільки судом встановлено, що позивач не мала права на звернення з відповідними позовом, судом апеляційної інстанції ця обставина перевірена, то відсутні підстави для надання оцінки іншим доводам апеляційної скарги, оскілки останні є похідними.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Підсумовуючи вищевикладене та враховуючі встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 8 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді: