Справа № 450/5370/21 Головуючий у 1 інстанції Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/2590/22 Доповідач в 2-й інстанції Шандра М. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Назар Х.Б.

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позов обгрунтовувала тим, що 10.03.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала відповідачу у борг 150000 доларів США з умовою сплачувати за користування коштами 10% річних. На підтвердження факту позики відповідач написав розписку, якою підтвердив отримання вказаної суми коштів та зобов`язався повернути основний борг та відсотки за користування коштами до 10.03.2019. Щорічні 10% складали суму 15 000 доларів США. 01.03.2015 відповідач повернув позивачу 5000 доларів США, як частину відсотків за користування позикою. В подальшому коштів відповідач позивачу не повернув, покликаючись на скрутне матеріальне становище та відсутність коштів. За таких обставин єдиним способом захисту свого майнового права позивач вбачає у вирішенні спору в судовому порядку, а тому вона змушена звернутись з даними позовом до суду. Зазначає, що відповідач прострочив повернення позики на 7 років 8 місяців.

Просила стягнути з відповідача суму позики 150000 доларів США та 10% річних від простроченої суми, що складає 110000 доларів США.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 10.03.2014 в розмірі 220 000 (двісті двадцять тисяч) доларів США, в тому числі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США суми основного боргу позики та 70000 (сімдесят тисяч) доларів США відсотків за користування позикою.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 50 % сплаченого судового збору в сумі 5675,00 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень.

Повернуто ОСОБА_3 з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого нею при подачі позову у відповідності до квитанції №19 від 13.12.2021 в сумі 5675,00 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі.

Зазначає, що в даній справі її інтерес полягає у виконанні судового рішення у справі №450/2275/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що його майно перебуває під арештом, накладеним приватним виконавцем Львівського виконавчого округу Баіровою Н.М. у виконавчому провадженні №66846541, відкритого 16.09.2021 з примусового виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області у справі №450/2275/18 про стягнення з ОСОБА_5 на її користь заборгованості в сумі 200 000 доларів США, зловживаючи процесуальними правами не повідомив про це суд, а відтак вона не була повідомлена про розгляд такої справи та не змогла прийняти в ній участь. Звертає увагу на те, що сума, яка підлягає до стягнення на її користь значно перевищує вартість виявленого приватним виконавцем майна ОСОБА_5 , а тому виникнення ще будь-якого стягувача обмежує її можливість отримати повне задоволення вимог від реалізації майна боржника. Зазначає, що Пустомитівський районний суд Львівської області, постановляючи рішення у справі № 450/5370/21 зробив безпідставний та необгрунтований висновок щодо реальності усного договору позики, нібито укладеного 10.03.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , за яким ОСОБА_3 дала в борг ОСОБА_7 150000 доларів США з умовою сплачувати 10% річних, а боржник написав про це розписку. Вважає, що вказаний договір позики має всі ознаки фіктивного та фраудаторного правочину. В даному випадку жодного договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 10.03.2014 не укладалось. Сторони договору позики уклали такий фіктивний договір в 2022 році без наміру його виконання виключно з однією метою: зменшити можливість стягнення з ОСОБА_5 на її користь значної суми коштів, з цією метою створювалось штучне обтяження ОСОБА_5 додатковими боргами, щоб під час реалізації майна ОСОБА_5 , який не має фінансової можливості погасити ці борги, більша частина стягнення повернулась в родину.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2022 року у справі № 450/5370/21 в частині задоволення позовних вимог скасувати, змінивши мотивувальну частину рішення, постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 - відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задовольнити.Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття апеляційного провадження з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За змістом ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказані норми процесуального закону встановлюють порядок та спосіб апеляційного оскарження судового рішення, який можливий у тому разі, коли суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

У постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 2- 4392/09, постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 638/21181/15-ц, постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 705/2-1281/2010 Верховний Суд дійшов висновку, що особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права і обов`язки цих осіб. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, при чому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08, у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 646/6461/17, особи, які не брали участі у справі мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 1715/2798/12 також зазначається, що в залежності від того, чи вирішувалось судовим рішенням питання про права та обов`язки особи, яка його оскаржує, визначається право на оскарження такого рішення. Судове рішення, що оскаржується особою, яка не залучалась до розгляду справи, повинно безпосередньо впливати на обсяг прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Аналогічний висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкованим іншими правовідносинами.

Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та/або обов`язків цієї особи (тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник) або міститься судження про права та/чи обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення є висновки суду про права та/чи обов`язки цієї особи або якщо у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та/чи обов`язки.

Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 826/3508/17.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 зазначає, що в даній справі її інтерес полягає у виконанні судового рішення у справі №450/2275/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, яким стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 200 000 доларів США. Сума, яка підлягає до стягнення на її користь значно перевищує вартість виявленого приватним виконавцем майна ОСОБА_5 , а тому виникнення ще будь-якого стягувача обмежує її можливість отримати повне задоволення вимог від реалізації майна боржника. Договір позики у даній справі має всі ознаки фіктивного та фраудаторного правочину. Вважає, що у цій справі спір створений штучно, щоб уникнути виконання відповідачем ОСОБА_4 зобов`язань.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач до початку розгляду справи по суті позовні вимоги визнав, факт отримання коштів та власноручне написання ним розписки від 10.03.2014 підтвердив.

Сторонами договору позики від 10.03.2014 є ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник), інші учасники відсутні.

Також, в мотивувальній та резолютивній частинах оскаржуваного рішення відсутні висновки про права та обов`язки ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що стягнення боргу на таку суму буде перешкодою для виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року, яким стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 200 000 доларів США, не приймаються до уваги, оскільки постановою Львівського апеляційного суду від 11 травня 2023 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення в її користь із ОСОБА_5 200 000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 5 244 000 грн.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Враховуючи зазначене, судом першої інстанції не вирішувалося питання про права та обов`язки апелянта.

Відповідно до ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: 1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги; 2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Зважаючи на викладене, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 необхідно закрити.

Керуючись ст.ст. 362, 367, 368, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної ухвали.

Повний текст ухвали складено: 27.10.2023

Головуючий

Судді