Справа № 191/3832/23
Провадження № 2/191/1014/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Окладнікової О.І.,

за участю секретаря судового засідання Заламай О.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Фельського С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

01.09.2023 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якій вона просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01.09.2023 року і до повноліття дитини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі та мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина проживає разом із позивачем. Відповідач є працездатним, отримує дохід, інших осіб на утриманні немає, тому відповідно Сімейного кодексу України повинен брати участь в утриманні дитини.

Ухвалою суду від 22.10.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового засідання.

18.10.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача адвоката Фельського С.Л., в якому він зазначив, що вважає позовну заяву частково необґрунтованою виходячи з наступного. Дійсно сторони по справі перебували в шлюбі та мають спільну дитину. У позовній заяві позивач вказала, що відповідач інших осіб на утриманні немає, він працездатний, отримує дохід, має на праві власності нерухоме майно - земельний пай, а тому вонавважає, що він може сплачувати частину свого доходу як аліменти на утримання спільної дитини. Але представник позивача не погодився із зазначеним у позові, так як 06 жовтня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, що підтверджується долученим свідоцтвом. Після реєстрації шлюбу дружина взяла прізвище ОСОБА_5 . ОСОБА_6 має доньку від першого шлюбу, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає разом з відповідачем та матір`ю, та знаходиться на утриманні відповідача. Крім того, дружина відповідача, ОСОБА_8 , вагітна, що підтверджується копіями медичних документів з УЗД досліджень, та пологи мають відбудутися наприкінці січня 2024 року. Відтак, враховуючи сімейний стан відповідача по справі, факт перебування на його утриманні неповнолітньої дитини та вагітної дружини, яка має народити наприкінці січня 2024 року, враховуючи якнайкращі інтереси усіх дітей та осіб які знаходяться на утриманні відповідача, вважають за доцільне просити суд лише частково задовольнити позов та стягнути 1/6 частину доходу відповідача.

У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити позов в повному обсязі, зазначивши, що відзив на позовну заяву вона отримала та не потребує часу для подання відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково з підстав, що зазначені у відзиві на позовну заяву та зазначив, що відповідач був мобілізований та перебуває на військовій службі.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, дослідивши докази та проаналізувавши вимоги законодавства України про шлюб та сім`ю, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 14.03.2015 року сторони у справі уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 14.03.2015 року виконавчим комітетом Варварівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області (а.с. 3).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін у справі народилася спільна дитина син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 13.08.2015 року виконавчим комітетом Варварівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області (а.с.5).

Згідно копії рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.07.2021 року у справі №191/1859/21 (провадження №2/191/607/21), шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Рішення набрало законної сили 27.08.2021 року (а.с.4).

Відповідно до довідки №319 від 29.08.2023 року, виданої виконавчим комітетом Славгородської селищної ради, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

06.10.2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб, згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 06.10.2022 року Синельниківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (а.с.32). Прізвище чоловіка і дружини після укладення шлюбу - Ваган.

ОСОБА_6 має спільну з ОСОБА_9 дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 26.07.2018 року Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (а.с.).

Відповідно до копій протоколів ультразвукового дослідження від 01.08.2023 року (а.с. 34-35) та від 05.09.2023 року (а.с. 36-37), ОСОБА_10 вагітна.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року).

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Згідно із ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5 та 6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 84 ЦПК України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно із частиною першою та другою ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.180 СК України, батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Обов`язок утримувати дитину шляхом виплати аліментів покладено на батьків, які окремо проживають від дитини, відповідно до ст.180, ст.181 СК України.

Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

За правилами ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно із ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

Позивач просила суд визначити аліменти на утримання дитини у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто не менше мінімального гарантованого розміру.

Представник відповідача заперечуючи проти стягнення аліментів у розмірі частки від доходу відповідача посилався на те, що на утриманні відповідача також перебуває вагітна дружина та донька дружини.

Суд вважає, що аргумент представника відповідача стосовно утримання доньки дружини відповідача є неспроможним як підстава для стягнення аліментів у меншому розмірі ніж просить позивач, адже обов`язок щодо утримання ОСОБА_7 покладається на її батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , але аж ніяк не на ОСОБА_2 .

Необхідність відповідачем утримувати вагітну дружину є важливою обставиною, але не настільки, щоб стягнути на утримання дитини аліменти в розмірі меншому, ніж просить позивач, враховуючи те, що стороною відповідача не надано доказів щодо його доходів та матеріального становища, адже статтею 182 СК України визначено, що суд при визначенні розміру аліментів має враховувати, між іншим, матеріальне становище платника аліментів.

Таким чином, за наявними у справі доказами, враховуючи, що відповідачем не надано доказів щодо його матеріального становища, на його утриманні немає інших дітей, його дружина вагітна, суд приходить до висновку щодо необхідності стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі частки доходу відповідача.

При ухваленні рішення про стягнення аліментів суд також враховує, що відповідач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів в порядку ст.192 СК України в разі зміни його матеріального становища чи появи інших вагомих підстав.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст.180-183, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст.10, 11, 19, 81-83, 141, 258-259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_6 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 01.09.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

У порядку ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 27.10.2023 року.

Суддя О.І. Окладнікова