Справа №461/6287/23
Провадження №2/461/2557/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2023 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.,

секретаря судових засідань Панасюк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради про визнання незаконним і скасування розпорядження, та визнання права користування прибудинковою земельною ділянкою -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, в якому просить визнати незаконним та скасувати розпорядження Галицької районної адміністрації № 128 від 09 травня 2023 року, яким ОСОБА_1 зобов`язано до 01 червня 2023 року демонтувати за власні кошти самовільно влаштовану металеву огорожу довжиною 15 метрів та висотою 2,0 метра (стовпці в кількості 12 штук, хвіртки - 2 штуки, секційну огорожу - 10 штук) та собачу будку з піддоном в кількості 1 штука біля квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право користування цією прибудинковою земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що розпорядженням Галицької районної адміністрації №128 від 09 травня 2023 року її зобов`язано до 01 червня 2023 року демонтувати за власні кошти самовільно влаштовану металеву огорожу довжиною 15,0 метрів та висотою 2,0 метра (стовпці в кількості 12 штук, хвіртки - 2 штуки, секційну огорожу - 10 штук) та собачу будку з піддоном в кількості 1 штука біля квартири АДРЕСА_1 . Позивач повідомила, що вона користується приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з весни 1980 року, на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської ради народних депутатів №180 від 13 березня 1980 року. Позивач стверджує, що для обслуговування орендованого нею приміщення, їй було передано й прилеглу прибудинкову територію, огороджену парканом. Позивач зазначила, що відповідно до свідоцтва про право власності від 24 грудня 2013 року вона є власницею нежитлового приміщення в АДРЕСА_2 , загальною площею 48,3 кв.м. Окрім того, 07 листопада 2014 року наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №413 затверджено Висновок міжвідомчої комісії при виконкомі щодо проведення перепланування нежитлових приміщень (заг.пл. 48,9 кв.м) в будинку АДРЕСА_3 під квартиру АДРЕСА_1 та надання нежитловим приміщенням в будинку АДРЕСА_3 статусу житлової квартири АДРЕСА_1 . Позивач стверджує, що нежитловим приміщенням надано статус квартири АДРЕСА_1 , однак ці приміщення не є частиною багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 , що зумовлює правомірність користування прибудинковою земельною ділянкою для належного обслуговування цієї будівлі. Також, позивач повідомила, що паркан-сітка знаходилася за вказаною адресою ще до передання нежитлового приміщення їй в користування, що підтверджується фото-таблицями та викопіюванням генерального плану міста Львова. Петрова стверджує, що вона законно користується прибудинковою земельною ділянкою, на якій розташоване належне їй на праві власності майно, самочинно не встановлювала огорожу, а лише оновила її зовнішній вигляд, що свідчить про відсутність в її діях ознак правопорушення, а відтак підстав для притягнення її до адміністративної відповідальності за порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів (ст. 152 КУпАП) не має. Просить позов задоволити.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 01.09.2023 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у спрощеному позовному провадженні.

13.09.2023 голова Галицької районної адміністрації Львівської міської ради Гладяк Г. подала відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому просила суд закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради про скасування розпорядження, про визнання права користування прибудинковою земельною ділянкою в частині скасування розпорядження, в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В обґрунтування відзиву покликається на те, що розпорядження, прийняте головою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради 09.05.2023 №128 «Про демонтаж самовільно влаштованої металевої огорожі біля квартири АДРЕСА_5 » є законним та прийнятим відповідно до норм чинного законодавства. Представник відповідача стверджує, що у позивача відсутні дозвільних документів на встановлення огорожі, а відтак відсутнє право на забудову. Окрім того, ОСОБА_2 зазначила, що Галицька районна адміністрація Львівської міської ради наділена контролюючими повноваженнями та здійснює владні управлінські функції у сфері благоустрою міста, приймає рішення про демонтаж та вживає заходи із демонтажу елементів благоустрою, відтак даний спір є публічно-правовим та повинен розглядатися в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 28.09.2023 відмовлено у задоволенні клопотання голови Галицької районної адміністрації Гладяк Г. про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, розгляд справи відкладено.

06.10.2023 представник Львівської міської ради Кузь І. подала відзив на позовну заяву, у якому щодо задоволення позову заперечила.

В обґрунтування відзиву представник зазначила, що позовна вимога про скасування розпорядження Галицької районної адміністрації № 128 від 09.05.2023 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки такий спір виник щодо виконання суб`єктами владних повноважень функцій у сфері благоустрою (зокрема, відновлення благоустрою шляхом демонтажу елементів благоустрою), відтак є публічно-правовим та повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Окрім того, ОСОБА_3 стверджує, що позивач є власником квартири АДРЕСА_5 , а не житлового будинку, відтак у неї не могло виникнути право на земельну ділянку відповідно до ст.120 ЗК України. Також, представник повідомила, що 07.04.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» від 24.03.2022, згідно якого розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України було доповнено п.27 відповідно до якого під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням особливостей. Зокрема, пп.5 п.27 Розділу X «Перехідні положення» встановлено, що безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Тобто, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» встановлює абсолютну заборону під час дії воєнного стану на вчинення дій уповноваженими органами виконавчої влади чи місцевого самоврядування стосовно безоплатної передачі земель державної та комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою безоплатної передачі та формування земельної ділянки. Відтак просить відмовити у задоволенні позову в частині визнання права користування земельною ділянкою, а в частині скасування розпорядження закрити провадження у справі.

06.10.2023 позивач подала відповідь на відзив Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, у якому повідомила, що вона не була ініціатором встановлення огорожі, а отримала її у користування разом із орендованим приміщенням. Позивач стверджує, що огорожа була встановлена повноважними органами міської влади з метою благоустрою прилеглої до будинку території та належного забезпечення санітарно-гігієнічних умов користування цим приміщенням. Позивач повідомила, що з метою належного утримання прибудинкової території біля її помешкання, вона осучаснила стан давно існуючої огорожі, впорядкувала її, а не встановила таку самостійно. Просить суд задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Окрім того, позивач подала клопотання про проведення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін.

17.10.2023 позивач подала відповідь на відзив Львівської міської ради, у якому повідомила, що предметом спору у даній справі є визнання її права користування прилеглою до її одноповерхового одноквартирного будинку територією, з метою забезпечення належних умов проживання у такому, що правомірно зумовлює визнання незаконним та скасування розпорядження, яким порушуються її права на безпечні умови проживання. Позивач стверджує, що даний спір не є публічно-правовим, оскільки дії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради як суб`єкта владних повноважень спрямовані на припинення її права користування прилеглою до її житла територією. Позивач вважає, що спір є спором про її цивільне право на безпечні умови проживання та безперешкодне користування прилеглою до житла територією, незважаючи на те, що у спорі беруть участь суб`єкти публічного права, а спірні правовідносини врегульовані нормами цивільного й адміністративного права. ОСОБА_1 стверджує, що твердження відповідача про те, що цей спір підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства є безпідставним, а вимога закрити провадження у цій частині позовних вимог є незаконною та задоволенню не підлягає.

Окрім того, ОСОБА_1 повідомила, що 31 липня 1997 року вона придбала приміщення по АДРЕСА_2 у Представництва Фонду державного майна України в м. Львові за Договором купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) № 204-А (808). Пунктом 6 цього договору «Обов`язки продавця» визначено, що «у разі потреби сприяти покупцю в переоформленні документів на право користування земельною ділянкою». Також, ОСОБА_1 повідомила, що згідно копій інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_2 , огорожа за вказаною адресою існувала вже станом на 23-24 лютого 1960 року. Позивач стверджує, що вказані документи підтверджують той факт, що вона не встановлювала цієї огорожі, а лише підтримує її в належному, придатному до використання стані. Просить позов задоволити.

Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Виклик сторін до суду був здійснений шляхом скерування судових повісток на їх поштову та електронну адресу.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши клопотання позивача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно п.6 ст.279 ЦПК України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Судом встановлено, що предметом позову є визнання незаконним та скасування розпорядження Галицької районної адміністрації № 128 від 09 травня 2023 року та визнання права користування прибудинковою земельною ділянкою.

Суд зазначає, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін. Відтак, враховуючи норми чинного Цивільно-процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що у клопотанні позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін необхідно відмовити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_5 є ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №337453659 /а.с.46/.

21.03.2023 заступником директора ЛКП «Княже місто» складено протокол №7 про те, що ОСОБА_1 не надала дозвільних документів на влаштування металевої огорожі (стовпці в кількості 12 штук, хвіртки - 2 штуки, секційна огорожа-10 штук) та на собачу будку з піддоном в кількості 1 штуки біля квартири АДРЕСА_5 /а.с.47/.

06.04.2023 адміністративною комісією Галицької районної адміністрації ЛМР прийнято постанову №100, відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 21 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 357 грн. /а.с.48-19/.

25.04.2023 комісією ЛКП «Княже місто» складено акт, яким встановлено наявність біля квартири АДРЕСА_5 , металевої огорожі, довжиною 15,0 метрів та висотою 2,0 метра (стовпці в кількості 12 штук, хвіртки - 2 штуки, секційна огорожа-10 штук) та собачої будки з піддоном в кількості 1 штука /а.с.50/.

09.05.2023 головою Галицької районної адміністрації ЛМР прийнято розпорядження №128 «Про демонтаж самовільно влаштованої металевої огорожі біля квартири АДРЕСА_5 ». Пунктом 1 розпорядження визначено ОСОБА_1 , як власнику квартири АДРЕСА_5 , за власні кошти демонтувати самовільно влаштовану металеву огорожу, довжиною 15,0 метрів та висотою 2,0 метра (стовпці в кількості 12 штук, хвіртки - 2 штуки, секційну огорожу -10 штук) та собачу будку з піддоном, в кількості 1 штука біля квартири АДРЕСА_5 /а.с.51/.

Цивільний процесуальний кодекс України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Пункт 2 частини першої статті 4 КАС України визначає публічно-правовий спір, зокрема, як спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першоїстатті 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.

Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; затвердження правил благоустрою територій населених пунктів; створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб); визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою; затвердження місцевих планів управління відходами.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» правила благоустрою території населеного пункту (далі - Правила) - це нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту. Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування. Типові правила розробляються та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. У разі якщо відповідною сільською, селищною, міською радою не прийнято рішення про затвердження Правил, застосовуються Типові правила. Орган місцевого самоврядування забезпечує вільний доступ населення до затверджених Правил.

Отже, Закон України «Про благоустрій населених пунктів» наділяє міські ради та їх виконавчі органи повноваженнями щодо здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів.

Відтак, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради наділена контролюючими повноваженнями та здійснює владні управлінські функції у сфері благоустрою міста, приймає рішення про демонтаж та вживає заходи із демонтажу елементів благоустрою.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 20 КАС України визначено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні:1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності;2) адміністративні справи, пов`язані з виборчим процесом чи процесом референдуму, щодо:оскарження рішень, дій чи бездіяльності дільничних виборчих комісій, дільничних комісій з референдуму, членів цих комісій;уточнення списку виборців;оскарження дій чи бездіяльності засобів масової інформації, інформаційних агентств, підприємств, установ, організацій, їх посадових та службових осіб, творчих працівників засобів масової інформації та інформаційних агентств, що порушують законодавство про вибори та референдум;оскарження дій чи бездіяльності кандидата у депутати сільської, селищної ради, кандидатів на посаду сільського, селищного голови, їх довірених осіб;3) адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо:примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства;примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України;затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України;продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України;затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні;затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті; окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті.

Із урахуванням наведених норм матеріального і процесуального права, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що даний спір має вирішуватися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, а тому справа підсудна окружному адміністративному суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин суд вважає необхідним провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради про скасування розпорядження, про визнання права користування прибудинковою земельною ділянкою в частині скасування розпорядження закрити на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України та роз`яснити позивачу її право на звернення з відповідною позовною вимогою до Львівського окружного адміністративного суду.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання право користування прибудинковою земельною ділянкою, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 користується приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з весни 1980 року, на підставі рішенням виконавчого комітету Ленінської ради народних депутатів №180 від 13 березня 1980 року /а.с.5/

З 24.12.2013 ОСОБА_1 є власницею нежитлового приміщення в АДРЕСА_2 , загальною площею 48,3 кв.м, що підтверджується копією свідоцтва про право власності /а.с.19/.

07 листопада 2014 року наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №413 затверджено Висновок міжвідомчої комісії при виконкомі щодо проведення перепланування нежитлових приміщень (заг.пл. 48,9 кв.м) в будинку АДРЕСА_3 під квартиру АДРЕСА_1 та надання нежитловим приміщенням в будинку АДРЕСА_3 статусу житлової квартири АДРЕСА_1 /а.с.20/.

19.01.2015 ОСОБА_1 оформлено право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 48,9 кв.м, що підтверджується копією свідоцтва про право власності /а.с.21/.

Відповідно до положень ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтею 120 ЗК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Застосовуючи положення ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, зазначені висновки дають підстави вважати про цілісність об`єктів нерухомості розміщених на земельній ділянці із такою земельною ділянкою.

Жилий будинок - це будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Квартира - це частина житлового будинку, призначена для проживання однієї або декількох осіб, яка складається з жилих кімнат (кімнати), допоміжних та підсобних приміщень з окремим виходом в коридор будинку або на вулицю. До ознак квартири можна віднести розташування її в житловому будинку; наявність однієї чи більше кімнат і допоміжних приміщень, необхідних для проживання людини, а також наявність окремого виходу з квартири в житловий будинок або на вулицю.

Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_5 , а не житлового будинку, що суперечить ст.120 Земельного кодексу України та ст. 377 ЦК України, та свідчить про те, до ОСОБА_1 не перейшло право на земельну ділянку за вказаною адресою, оскільки вона не є власником житлового бутинку.

Окрім того, згідно ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 2 ст. 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Прибудинкова територія це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації в межах відповідної земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі і споруди, та необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Прибудинкова територія включає: територію під житловим будинком (житловими будинками); проїзди та тротуари; озеленені території; ігрові майданчики для дітей дошкільного та молодшого шкільного віку; майданчики для відпочинку дорослого населення; майданчики для занять фізичною культурою; майданчики для тимчасового зберігання автомобілів; майданчики для господарських цілей; майданчики для вигулювання собак; інші території, пов`язані з утриманням та експлуатацією будинків та інших пов`язаних з ними об`єктів.

Суб`єктами права власності на прибудинкову територію можуть бути: територіальні громади - на землі комунальної власності; держава - на землі державної власності; об`єднання власників багатоквартирного будинку.

Оскільки, ОСОБА_1 є власником квартири, яка знаходиться у багатоквартирному будинку, відтак не може бути належним суб`єктом права власності на прибудинкову територію.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір, вважає що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання права користування прибудинковою земельною ділянкою, не підлягає задоволенню.

Інші доводи сторін, які наведені у позові не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає порушення цивільних прав позивача, які підлягають захисту, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову необхідно залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.10,12,34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», ст.ст.16,377 ЦК України, ст.ст. 40, 42, 120, 125 ЗК України, ст.ст.4,19,20 КАС України, ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 89, 247, 255, 264, 279, 353, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради про скасування розпорядження, про визнання права користування прибудинковою земельною ділянкою в частині скасування розпорядження закрити.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради про визнання права користування прибудинковою земельною ділянкою - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днівз дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_7 .

Відповідач: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради. , місцезнаходження: 79005, м. Львів, Ф. Листа, буд. 1, електронна адреса: .

Відповідач: Львівська міська рада, , місцезнаходження: 79008, м.Львів, пл. Ринок, 1, електронна адреса: .

Суддя Зубачик Н.Б.