ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2023 року м. Чернівці Справа № 727/6133/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Факас А.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 липня 2023 року та ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 серпня 2023 року про відмову в ухваленні додаткового рішення, ухвалених під головуванням судді Бойко М.Є., дата складання повного тексту рішення 04 серпня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 в інтересах дитини звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 та просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що сторони починаючи з 14.07.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.02.2010 року. Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22.12.2011 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_6 у розмірі частини заробітку, однак відповідач ухиляється від зобов`язання щодо сплати аліментів, у зв`язку чим виникла заборгованість станом на 01.12.2020 року у розмірі 36 426,02 грн.

В подальшому, ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом про зменшення розміру стягуваних аліментів та рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.09.2020 року його позов задоволено частково, зменшено розмір стягуваних аліментів з на 1/5 частину всіх видів заробітку, яке в подальшому залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від Провадження №22-ц/822/769/23

01.12.2020 року.

Станом на 01.07.2022 року у відповідача наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 26 062,70 грн.

За наведеного вказує, що відповідач нехтує своїми обов`язками батька, не приймає належної участі у матеріальному забезпеченні сина, не вітає дитину з днем народженням та з нагоди інших свят, не займається вихованням, не спілкується з сином, не цікавиться його здоров`ям та не приймає участь у його житті, фізичному та духовному розвитку, а тому позивач просила суд позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 серпня 2023 року відмовлено в задоволенні заяви про прийняття додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Не погодившись з рішенням суду та ухвалою від сторони позивача надійшла апеляційна скарга, в якій вона просить рішення та ухвалу суду скасувати й ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги та вирішити питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Щодо рішення суду по суті позову то апелянт зазначає таке.

Зокрема, вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, винесеним із порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права.

Єдиною підставою для відмови в задоволенні позову суд в мотивувальній частині вказав досягнення ОСОБА_6 повноліття, проте суд не надав оцінки доводам позовної заяви в цілому, а також не представив у судовому процесі ОСОБА_6 , який на час повторного розгляду справи вже був повнолітнім, що свідчить про прийняття рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Щодо оскаржуваної ухвали, апелянт вказує наступне.

Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат суд першої інстанції не врахував, що: на момент ухвалення рішення були подані не всі докази понесених судових витрат, а лише ті, що були предметом ухвалення додаткового рішення станом на 09.12.2022 року про стягнення із ОСОБА_2 20 000 грн; у клопотанні адвоката Кирилюк

Т.А. від 26.07.2023 року була зроблена заява відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України про те, що протягом п`яти днів з дня ухвалення судового рішення буде подано всі підтверджуючі документи щодо понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу по цій справі для ухвалення з даного питання додаткового судового рішення; 31.07.2023 року до суду була направлена заява про те, що окрім понесених раніше в 2022 році витрат на правову допомогу в сумі 20 000 грн, під час розгляду справи спочатку позивачкою ОСОБА_1 було понесено додаткові витрати на правову допомогу в сумі 19 000 грн., про що суду було надано замовлення №5 від 28 квітня 2023 року, додаткову угоду №6 від 28 квітня 2023 року, звіт про обсяг та детальний опис виконаних робіт від 28.07.2023 року, копію платіжної інструкції про надходження 30.07.2023 року грошових коштів в розмірі 19 000 грн. від ОСОБА_1 на рахунок АО «Кирилюк і партнери».

Отже, суд не міг вирішити питання про розподіл цих судових витрат під час ухвалення судового рішення від 26.07.2023року, оскільки витрати не були на той час заявленими суду, а заява про ухвалення додаткового рішення була направлена суду 31.07.2023 року, тобто у визначений ЦПК України строк.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи судом ОСОБА_6 досяг повноліття та втратив правовий статус дитини, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки позбавлення батьківських прав щодо повнолітньої дитини не допускається.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення суд вказав, що у зв`язку із тим, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачкою судові витрати відшкодуванню не підлягають та судом вже вирішено питання про судові витрати у справі при винесенні основного рішення суду.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 14.07.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.02.2010 року (т.1 а.с.14).

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.12).

11.06.2021 року ОСОБА_6 змінив прізвище на ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_2 (т.1 а.с.13).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22.12.2011 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_6 у розмірі частини заробітку (т.1 а.с.15-16).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01.12.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.09.2020 року залишено без змін. Вказаним рішенням позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів задоволено частково. Зменшено розмір аліментів, що стягувалися з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , визначені рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22.12.2011 року на 1/5 частину зі всіх видів його заробітної плати (доходу) щомісячно. Виконавчий лист № 2-2646, виданий на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22.12.2011 року - відкликано. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/5 частину зі всіх видів його заробітної плати (доходу) щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня набрання рішенням законної сили (т.1 а.с.30-33).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 15.12.2020 року №87678 Першого ВДВС у м. Чернівці вбачається, що станом на 01.12.2020 року у ОСОБА_5 заборгованість зі сплати аліментів становить 36 426,02 грн (т.1 а.с.28-29).

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01.07.2022 року за № АСВП:НОМЕР_3 Першого ВДВС у м. Чернівці вбачається, що станом на 01.07.2022 року у ОСОБА_7 заборгованість зі сплати аліментів становить 26 062,70 грн (т.1 а.с.34).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 23.02.2022 року у справі №727/222/20 апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29.12.2021 року скасовано. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: відділ опіки та піклування Чернівецької міської ради, Чернівецький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Чернівецькій області, - про оспорювання батьківства відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судового збору (т.1 а.с.38-46).

Із заяви ОСОБА_9 (логопеда-дефектолога) від 10.12.2021 року вбачається, що ОСОБА_6 займався з педагогом у період з 2009 року по 2011 рік у зв`язку із затримкою мовного розвитку. Супроводжувала дитину та виконувала рекомендації надані педагогом ОСОБА_1 (т.1 а.с.47).

Довідкою Чернівецької обласної ДЮСШ від 10.12.2021 року №280 підтверджено, що ОСОБА_6 займався в ЧО ДЮСШ на відділенні вільної боротьби в 2011-2013 роках. Супроводжувала хлопчика на заняття і забезпечувала все необхідне для занять мати ОСОБА_1 (т.1 а.с.49).

З довідки КНП «Міська дитяча поліклініка» вбачається, що ОСОБА_6 знаходиться під спостереженням у лікарів невропатолога, ендокринолога, кардіолога, окуліста, ортопеда. За медичною допомогою в лікувальний заклад з дитиною зверталася тільки мати ОСОБА_11 . Батько в поліклініку з дитиною не звертався, а з довідки КНП «Міська дитяча стоматологічна поліклініка» від 13.12.2021 року №488 вбачається, що ОСОБА_4 регулярно відвідує поліклінку з лікувальною метою у супроводі та за згодою матері (т.1 а.с.50, 52).

Довідкою ЗОШ І-ІІІ ступенів №30 від 13.12.2021 року №01-36/463 надано інформацію, згідно якої вбачається, що ОСОБА_6 навчався в 11 класі, проживає з мамою, яка самостійно виховує сина, контролює навчання, поведінку, організовує дозвілля, забезпечує здоровим харчуванням та слідкує за станом його здоров`я. За час навчання ОСОБА_6 у школі його батько ОСОБА_5 не відвідував батьківські збори, не спілкувався з вчителями, не цікавився успіхами сина (т.1 а.с.51).

01.02.2022 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 подали заяви до Служби у справах дітей Чернівецької міської ради із клопотаннями про позбавлення відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_6 (т.1 а.с.55-57).

Органом опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради було надано висновок №01/02-24/2221 від 27.05.2022 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_4 у зв`язку із тим, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (т.1 а.с.58-59).

Надаючи оцінку зазначеним обставинам та погоджуючись із законністю висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Висновок є доказом, який оцінюється в сукупності з іншими обставинами справи, носить рекомендаційних характер та в силу ч.6 ст.19 СК України дає суду право не погодитися з ним, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-четвертою ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав визначені ст.164 СК України. Зокрема, в силу п.2 ч.1 наведеної статті мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

У пункті 16 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року (справа №522/541/18) та 16 жовтня 2019 року (справа №199/2143/17).

Разом з тим, ст.6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно ст.1 ЗУ «Про охорону дитинства» дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосованим до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

Відповідно до ст.18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України.

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Тобто, на час ухвалення рішення судом першої інстанції дитині виповнилося 18 років, тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам матеріального права.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 04.10.2021 року у справі №686/16902/20 зроблено висновок про те, що «…на час розгляду справи судом ОСОБА_6 досяг повноліття та втратив правовий статус дитини, а тому суди вважали відсутніми правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки особа може бути позбавлена батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років. Колегія суддів погоджується з висновком судів про відсутність безумовних правових підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_42 у контексті цієї справи…».

У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі №219/3759/2014-ц зроблено висновок про те, «…що на час розгляду справи судом першої інстанції, після скасування заочного рішення, дитині виповнилося 18 років, тому висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є обґрунтованим і відповідає вимогам матеріального права (ст.164 СК України)…».

Аналогічний висновок міститься в постанові ВС від 13.01.2022 року в справі №733/1295/19.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що встановивши, що ОСОБА_4 досяг повноліття, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Що стосується доводів апеляційної скарги позивача про безпідставне скасування судом першої інстанції заочного рішення, то колегія суддів вказує наступне.

Згідно із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини у справі про позбавлення батьківських прав важливе значення має, чи був заявник залучений до процесу прийняття рішень, розглядаючи провадження в цілому, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення відповідного захисту його інтересів, беручи до уваги обставини справи, а також важливість прийнятих рішень (рішення у справі Elsholz v. Germany, N 25735/94, п. 52, ЄСПЛ 2000-VIII, рішення у справі P., C. And S. V. The United Kingdom, п. 119, та рішення у справі Venema v. the Netherlands, N 35731/97, п. 91, ЄСПЛ 2002-X, з посиланням на рішення у справі W. v. United Kingdom від 08 липня 1987 року, Серія A N 121, ст. 28-29, п. 64).

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що цивільне провадження у справі стосувалось сімейних відносин заявника та позбавлення його батьківських прав. Ці питання як за національним законодавством, так і у оскаржуваному провадженні мали ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці (п.57).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що вирішуючи спір, суд має забезпечувати гарантії справедливого судового розгляду, а саме принцип рівності сторін, згідно з яким кожній стороні має бути надана можливість представити справу, включаючи докази у справі, за таких умов, щоб сторона не перебувала в гіршому становищі, ніж інша.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків». «Право на суд» та право на доступ не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v. Greece (Філіс), § 59; De Geouffre de la Pradelle v. France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), § 28, і Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії)).

За приписами ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу (ч.1 ст.283 ЦПК України).

Частинами 1-3 ст.284 ЦПК України визначено, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Порядок розгляду заяви про перегляд заочного рішення визначений ст.287 ЦПК України.

Приписами ч.1 ст.288 ЦПК України визначено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що адреса відповідача зазначена в позовній заяві АДРЕСА_1 , однак повідомлення до суду поверталися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Матеріали справи не містять доказів, що направлена відповідачу копія заочного рішення, таким отримана.

Крім того, як вбачається із заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_7 дізнався про його існування із ЄДРСР 21.03.2023 року, про існування судового процесу повідомлений не був та не перебував на території м. Чернівці, так як проживає в іншій місцевості, працює в прокуратурі Донецької області, що сторонами не оспорюється, копії позовної заяви з додатками не отримував (т.1 а.с.107-114, 117-118).

З огляду на встановлені обставини заочного розгляду справи судом першої інстанції колегія суддів зауважує, що неможливо стверджувати про додержання ст.6 Конвенції стосовно дотримання справедливої процедури розгляду цієї справи та доступу відповідача до суду.

Тому, скасування судом першої інстанції заочного рішення від 24.11.2022 року у квітні 2023 року у передбачений процесуальним законом спосіб не може свідчити про порушення принципу правової визначеності, оскільки обмеження доступу відповідача до суду у цій справі є непропорційним поставленій меті - позбавлення його батьківських прав.

Отже, доводи позивача про безпідставне скасування судом першої інстанції заочного рішення є необґрунтованими.

За таких обставин, інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення і не впливають на законність, обґрунтованість та справедливість рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу незаконності ухвали Шевченківського районного суду від 11 серпня 2023 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із клопотання від 26.07.2023 року представник позивача повідомила суд про об`єктивну неможливість прибути в судове засідання та вказала, що у разі задоволення позовних вимог, відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України нею буде вчинено відповідну процесуальну дію для ухвалення додаткового рішення.

31.07.2023 року ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку направила до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій зазначила, що ОСОБА_1 було понесено витрати на правничу допомогу в розмірі 39 000 грн, а саме 20 000 грн під час розгляду справи по суті спору та ухваленням заочного рішення й 19 000 грн під час розгляду справи після скасування заочного рішення суду та новим розглядом (т.1 а.с.208-211).

На підтвердження понесених витрат та надання правничої допомоги надано письмові докази (т.1 а.с.60, 62, 64, 212-214)

Так, у відповідності до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 року у справі № 757/60277/18-ц.

Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу можна дійти висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування, так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Дійсно, доводи з приводу неможливості вирішення питання про розподіл судових витрат, в тому числі і правничу допомогу, в основному рішенні суду від 26.07.2023 року знайшли часткове підтвердження, і таке не могло відбутися, оскільки докази про такі витрати подані представником позивача пізніше, 31.07.2023 року у відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України, однак зазначене в мотивувальній частині рішення від 26.07.2023 року не вплинуло на правильність винесення ухвали суду про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові позову - на позивача.

Оскільки підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не встановлено, рішення суду відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, то не підлягає скасуванню й оскаржувана ухвала Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.08.2023 року про відмову в заводненні заяви представника позивачки про ухвалення у справі додаткового рішення, оскільки у відповідності до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України витрати покладаються на позивача, що виключає підстави для ухвалення додаткового рішення у справі про їх компенсацію.

В силу п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

Представником апелянта до початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції подано заяву з доказами понесення стороною позивача витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться, а заява про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції підстав п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України оцінці не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 липня 2023 року та ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 серпня 2023 року про відмову в ухваленні додаткового рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк