233 № 233/2738/23
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
27 жовтня 2023 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Мартишева Т. О.
за участю секретаря Любач Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому у порядку загального позовного провадження засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пікулін Роман Миколайович, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про захист прав споживачів, -
05 червня 2023 року до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області звернувся позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пікулін Р.М., з позовом до ТОВ «Везем Шиппінг» про захист прав споживачів. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у грудні 2021 року ОСОБА_1 для особистих потреб та потреб членів своєї родини вирішив придбати легковий автомобіль. Здійснюючи пошуки потрібної моделі в мережі Інтернет, позивач знайшов оголошення про продаж ТОВ «Везем Шиппінг» автомобіля потрібної йому марки. З метою придбання автомобіля в найкоротший термін, позивач зателефонував до відповідача, де позивачеві запропонували укласти попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. Необхідність укладення попереднього договору відповідач обґрунтував необхідністю транспортування автомобіля з іншого міста, в якому він знаходиться на складі відповідача.
Попередній договір відповідач вислав позивачу поштою на адресу міста проживання, який було підписано позивачем та відправлено на адресу відповідача. Таким чином, 24 грудня 2021 року між позивачем (сторона-2) та відповідачем (сторона-1) на відстані було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу (далі - договір), згідно з умовами якого сторона-1 і сторона-2 зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на належний стороні-1 транспортний засіб строком до 30 квітня 2022 року (п. 1.1 та 1.2 договору).
Відповідно до пункту 2.1 Договору, продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 172 621,58 грн., у тому числі ПДВ 28 770,17 грн., та сплачується стороною-2 в безготівковій формі на поточний рахунок сторони-1 в національній валюті України гривні. Згідно пункту 2.3 Договору сторона-2 сплачує в день підписання цього Договору стороні-1 на розрахунковий рахунок сторони-1 в розмірі 172 621,58 грн., у тому числі ПДВ 28 770,17 грн. На виконання зазначеного договору позивачем було сплачено всього на користь відповідача грошові кошти у розмірі - 172 621,58 грн.
Відповідно до умов договору та з урахуванням оплати послуг сторона-1 повинна була укласти зі стороною-2 основний договір на належний стороні-1 автомобіль (п. 1.1) до 30 квітня 2022 року, однак прострочив виконання такого зобов`язання на 381 день. Крім того, як виявилось пізніше, транспортний засіб стороні-1 взагалі не належить і до теперішнього часу, право власності сторона-1 на цей транспортний засіб не набула, що робить неможливим виконання в подальшому умов договору з боку сторони-1. Відповідно до пункту 4.1 на теперішній час, термін дії договору закінчився, позивач сплатив кошти, але відповідач свої зобов`язання не виконав. Позивачем неодноразово були ініційовані спроби вирішити конфлікт з відповідачем у позасудовому порядку шляхом усного спілкування, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. На сьогодні позивач не отримав від відповідача жодного письмового чи усного повідомлення із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору.
Крім того, пізніше виявилось та стало очевидним, що за спірним договором відповідач фактично зобов`язався надати послуги позивачу з викупу транспортного засобу за кошти позивача з аукціону в США, транспортування його до України та розмитнення. Про це свідчить пункт 1.5 договору та розрахунок вартості автомобіля, який був наданий відповідачем. Цей розрахунок складається з наступного: вартість лоту + аукціонний збір; доставка суша + море; брокерські послуги; вигрузка з порту; розмитнення; дилерські послуги; сертифікація. Отже, відповідач не мав на меті здійснювати продаж належного йому транспортного засобу. Його метою було надання послуг, які зазначені в розрахунку вартості як «Дилерські послуги», чим відповідач також ввів в оману позивача. Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між сторонами, є нікчемним через введення позивача в оману щодо істотних його умов.
Оскільки сплачена позивачем сума коштів згідно з п. 2.3 попереднього договору за своєю суттю є авансом, то вона підлягає поверненню позивачу у повному обсязі. Крім того, у зв`язку з порушенням зобов`язання на переконання позивача з відповідача на його користь слід стягнути суму інфляційних втрат та пеню.
Позивач просить: - визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу між ОСОБА_1 та ТОВ "Везем Шиппінг", укладений 24 грудня 2021 року; - стягнути з ТОВ "Везем Шиппінг" на користь ОСОБА_1 суму
сплаченого авансу в розмірі 172 621,58 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 52 991,20 грн., пеню в розмірі 1 973 064,65 грн., а всього 2 198 677,43 грн.; - стягнути з ТОВ "Везем Шиппінг" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, у справі призначено підготовче засідання.
Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 серпня 2023 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи у їх відсутність, заявлені вимоги підтримують, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечують.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був належним чином повідомлений, відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України.
З`ясувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до п. 1.3. попереднього договору ТОВ «Везем Шиппінг» гарантує, що на момент укладання основного договору транспортний засіб, визначений у п. 1.1. цього договору, буде належати йому та не буде знаходитись під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичним та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством.
За умовами п. 1.4 попереднього договору позивач стверджує, що володіє достатньою інформацією про транспортний засіб, його вартість, якісні та технічні характеристики.
Згідно з п. 1.5 попереднього договору ТОВ «Везем Шиппінг» здійснило викуп транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження з другою стороною, який жодних заперечень та претензій щодо викупу транспортного засобу з метою подальшого укладення основного договору не має.
Розділом 3 попереднього договору визначений сторонами порядок переходу права власності на транспортний засіб.
Згідно з положеннями розділу 4 попереднього договору сторони передбачили, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, а саме з 24 грудня 2021 року, і діє до 30 квітня 2022 року, або до укладання основного договору. Термін виконання цього спірного договору може бути продовжений за взаємною згодою сторін або за письмовим повідомленням від сторін, у разі виникнення обставин, які сторона не могла уникнути або подолати під час виконання зобов`язань, або перешкод, що стали наслідком дій/обставин, що знаходяться поза контролем не виконуючої сторони.
Позивачем здійснена оплата на рахунок відповідача за авто Chevrolet Cruze 2015 року у розмірі 172 621. 58 грн, що підтверджується копією платіжного доручення АТ «ОТП БАНК» № 1 від 29 грудня 2021 року.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною третьою статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).
Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.
За змістом ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
У силу положень статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Такий висновок міститься в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 14 березня 2019 року по справі № 755/3903/17.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.
Норми ст. 18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів» установлюють самостійні підстави недійсності договору.
Відповідно норм ст. 18 наведеного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача; несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним; положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору, тощо.
Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
У постанові від 08.06.2016 у справі №6-330цс16 Верховний Суд України, проаналізувавши норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.
У висновку щодо застосування норми права, викладеному у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, зазначається, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Будь-яких доказів того, що транспортний засіб, який є предметом спірного договору, не належить відповідачу і він не набув на нього права власності, відповідно до договору, суду не надано.
Разом з тим, зміст спірного договору не свідчить про будь-який дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін, будь-яких умов, що завдавали б шкоди позивачу, як споживачу, також не вбачається.
Крім того, у позові зазначено як про нікчемність спірного договору, так й про його недійсність. Нікчемність договору обґрунтована тим, що він укладений через введення позивача в оману щодо істотних його умов, однак, як вбачається з досліджених судом доказів, підстави для висновку, що істотні умови спірного договору (предмет, ціна, порядок розрахунків, термін дії тощо) будь-яким чином вводили позивача в оману, відсутні.
При цьому, у п. 5.2 розділу 5 «Заяви та гарантії» договору зазначено, що сторони гарантують одна одній, що однаково розуміють значення і умови договору та його правові наслідки, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину.
Невиконання чи неналежне виконання договору самі по собі не є підставою для його недійсності.
Наведені у позовній заяві аргументи щодо того, що спірний договір слід тлумачити як надання послуг дилера, через зміст п. 1.5 договору та те, що розрахунок вартості автомобіля складається із «вартості лоту + аукційний збір; доставка суша+море; брокерські послуги; вигрузка з порту; розмитнення; дилерські послуги; сертифікація», позивачем також не доведені, зокрема, суду не надано доказів, що зазначені складові є елементами розрахунку вартості автомобіля, а відтак твердження позивача, викладені у позові не відповідають тим, що вказані у договорі, і останні не є елементами вартості автомобіля, а є умовами виконання попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу.
Таким чином, позивач не довів належними і допустимими доказами, як те, що відповідач ввів його в оману та здійснював нечесну підприємницьку діяльність при укладенні оспорюваного договору, так і те, що умови, укладеного між сторонами були несправедливими.
З огляду на зазначене, у задоволенні заявлених позивачем вимог щодо визнання недійсним, укладеного між сторонами договору, слід відмовити.
Разом із тим, відповідно до умов попереднього договору між сторонами, договір купівлі-продажу повинен бути укладений до 30 квітня 2022 року, однак такий договір не укладено.
За змістом ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, тощо.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.
Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу.
Оскільки основний договір купівлі-продажу між сторонами не було укладено, то сплачена позивачем сума в розмірі 172 621,58 грн. є авансом, а тому за законом підлягає поверненню особі, яка її сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення основного договору.
Щодо вимог про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід зазначити таке.
У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі (ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Тлумачення абзацу першого частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що цей абзац застосовується до договорів підряду та договорів про надання послуг, та не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав. Відповідно прострочення зобов`язань, що виникли із договору підряду або договору про надання послуг зумовлює нарахування пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) або в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 587/823/19.
Суд відповідно до положень ст. 13 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених вимог.
Оскільки попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу не є договором, визначеним у наведеній нормі права, вимоги про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат слід зазначити таке.
Відповідно до положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки ТОВ «Везем Шиппінг» до 30 квітня 2022 року не виконало зобов`язання за попереднім договором від 24 грудня 2021 року, то виник обов`язок з повернення авансового платежу, який був сплачений позивачем.
Однак доказів того, що ТОВ «Везем Шиппінг» повернуло кошти, які були сплачені позивачем за умовами попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24 грудня 2021 року матеріали справи не містять, тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати з урахуванням індексу інфляції за період з 01 січня 2022 року (дата платежу 29 грудня 2021 року) по 16 травня 2023 року (дата розрахунку) згідно розрахунку сторони позивача, що становить 52 991,20 грн.
Щодо витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн. суд зазначає наступне.
До інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 3 ст. 133 ЦПК України), та такі підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.2 ст. 137 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У відповідності до ч.2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог (10, 2612 %), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 513, 06 грн. у рахунок відшкодування понесених на професійну правничу допомогу витрат.
У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 2 256,12 грн. судового збору, що складає 1% від розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 19, 259, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, -
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого авансу за попереднім договором купівлі-продажу від 24 грудня 2021 року у розмірі 172 621 гривень 58 копійок, інфляційні втрати у розмірі 52 991 гривня 20 копійок, а всього 225 612 (двісті двадцять п`ять тисяч шістсот дванадцять) гривень 78 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» на користь ОСОБА_1 513 (п`ятсот тринадцять) гривень 06 копійок у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» в дохід держави судовий збір у розмірі 2 256 (дві тисячі двісті п`ятдесят шість) гривень 12 копійок.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлений 27 жовтня 2023 року.

Суддя :