Справа №443/1674/23
Провадження №2/443/575/23
РІШЕННЯ

іменем України

30 жовтня 2023 року Жидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади села Сулятичі в особі Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом до територіальної громади села Сулятичі в особі Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області, у якому просить визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , право власності на частину житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що згідно витягу з погосподарської книги села Сулятичі №11 від 17.01.2023 року, станом на 15.04.1991 року житловий будинок АДРЕСА_1 відносився до категорії колгоспний двір, де були зареєстровані і проживали: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дядько - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна йому частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . Також у склад спадщини увійшли земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Сидорівської сільської ради, площами 1,9662 га та 0,5873 га. На випадок своєї смерті, ОСОБА_3 залишив заповіт від 30.12.2019 року, посвідчений секретарем виконкому Сидорівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 37 в користь нього. Зазначає, що він у визначений законом термін подав заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 в Жидачівську Державну нотаріальну контору, внаслідок чого нотаріусом заведено спадкову справу №219/2020, а 24.09.2020 року йому видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом відносно земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Сидорівської сільської ради. Спадкові права відносно частини будинку в АДРЕСА_1 він не оформляв.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його тітка ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла частина житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . На випадок своєї смерті ОСОБА_2 залишила заповіт від 30.12.2019 року в користь позивача. Він у визначений законом термін подав заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2 в Жидачівську Державну нотаріальну контору, внаслідок чого нотаріусом заведено спадкову справу.

10.03.2023 року він звернувся в Жидачівську державну нотаріальну контору з метою юридичного оформлення спадкових прав відносно частини житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність у нього правовстановлюючих документів на житловий будинок, що належав померлому і є спадковим майном.

Рішенням суду Жидачівського районного суду Львівської області від 12.06.2023 року за позивачем визнано в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

29.08.2023 року він звернувся в Жидачівську державну нотаріальну контору з метою юридичного оформлення спадкових прав відносно частини житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 , однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність у нього правовстановлюючих документів на житловий будинок, що належав померлому і є спадковим майном.

Враховуючи ту обставину, що на даний час він немає можливості оформити право власності на житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , що фактично перебуває у його власності, а відтак змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 30.08.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 06.10.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак від представника позивача адвоката Яременка І.О. надійшло клопотання, згідно якого просить розгляд справи проводити у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області в судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої повідомляє про відсутність на час розгляду даної справи в суді інформації, яка була б підставою щодо заперечення стосовно предмету даного позову, а також просить розглянути справу без участі їхнього представника.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 82 ЦПК України передбачено підстави звільнення від доказування.

Так, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст. 82 ЦПК України).

Судом встановлено, що рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 12.06.2023 року у справі №443/442/23 (провадження 2/443/276/23) позов ОСОБА_1 до територіальної громади села Сулятичі в особі Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом - задоволено. Визнано за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , право власності на частину житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (а.с.22-25).

Вказаним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 12.06.2023 року у справі №443/442/23 (провадження 2/443/276/23) встановлено наступні обставини.

Згідно витягу з погосподарської книги села Сулятичі №11 від 17.01.2023 року, станом на 15.04.1991 року житловий будинок АДРЕСА_1 відносився до категорії колгоспний двір, де були зареєстровані і проживали: 1. ОСОБА_2 ; 2. ОСОБА_3 .

Оскільки, станом на 30.06.1990 року у житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 (а.с.16-20), та який відносився до суспільної групи «колгоспний двір» проживала та були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то вони фактично стали його власниками та їх частки були рівними, умовно по 1/2 частині будинку, однак право власності, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим Сидорівською сільською радою Жидачівського району Львівської області від 18.03.2020 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна йому частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_3 , 30.12.2019 року було складено заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Сидорівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 37, згідно якого останній заповів все своє майно ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що крім ОСОБА_1 іншим спадкоємцем за заповітом, яка претендує на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 була його дружина ОСОБА_2 .

Як вбачається із заяви ОСОБА_2 від 06.07.2020 про відмову від прийняття спадщини, яка міститься в матеріалах спадкової справи №219/2020, остання повідомляє, що їй відомо про відкриття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та цією заявою повідомляє, що спадщини не приймає, на її оформлення не претендує. Відмовляється від належної їй обов`язкової частки.

Натомість, ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Жидачівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, після смерті його дядька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого було заведено спадкову справу №219/2020, та останній отримав Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.03.2021 року, а саме на земельні ділянки площею 1,9662 га, та площею 0.5873 га., що належала померлому згідно Державного акту на право приватної власності на землю I-ЛВ №039568 від 12.02.2003 року.

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим Журавненською селищною радою Стрийського району Львівської області від 25.11.2022 року.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла частина житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_2 , 30.12.2019 року було складено заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Сидорівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 36, згідно якого остання заповіла усе своє майно ОСОБА_1 , 1967 року народження.

Відповідно до довідки Журавненської селищної ради №150 від 29.11.2022 року, ОСОБА_2 до дня смерті та на день смерті, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 . В Сидорівській сільській раді від імені ОСОБА_2 заповіт посвідчувався за №36 від 30.12.2019 року, який на день смерті заповідача не змінено і не скасовано.

ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Жидачівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, після смерті його тітки ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок чого було заведено спадкову справу №417/2022 (а.с.36-45).

З метою оформлення права власності на частину майна колгоспного двору після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва.

Однак, постановою завідувача Жидачівською ДНК Матусека В.В. №63/02-31 від 10.03.2023 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті його дядька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17, про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Обставини, зазначені у позовній заяві підтверджуються також наявними в матеріалах справи документами, а саме: копією витягу з погосподарської книги села Сулятичі №11 від 17.01.2023 року, відповідно до якої, станом на 15.04.1991 року житловий будинок АДРЕСА_1 відносився до категорії колгоспний двір, де були зареєстровані і проживали: 1. ОСОБА_2 ; 2. ОСОБА_3 (а.с.8); копією свідоцтва про смерть ОСОБА_3 серія НОМЕР_1 , виданим Сидорівською сільською радою Жидачівського району Львівської області від 18.03.2020 року (а.с.9); копією свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серія НОМЕР_2 , виданим Журавненською селищною радою Стрийського району Львівської області від 25.11.2022 року (а.с.10); довідкою Журавненської селищної ради №150 від 29.11.2022 року, ОСОБА_2 до дня смерті та на день смерті, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 . В Сидорівській сільській раді від імені ОСОБА_2 заповіт посвідчувався за №36 від 30.12.2019 року, який на день смерті заповідача не змінено і не скасовано (а.с.11); копією заповіту ОСОБА_2 від 30.12.2019 року, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Сидорівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 36, згідно якого остання заповіла усе своє майно ОСОБА_1 , 1967 року народження (а.с.12); копіями Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.03.2021 року, а саме на земельні ділянки площею 1,9662 га, та площею 0.5873 га., що належали ОСОБА_3 , згідно Державного акту на право приватної власності на землю I-ЛВ №039568 від 12.02.2003 року (а.с.13-14); копією постанови завідувача Жидачівською ДНК Матусека В.В. №63/02-31 від 10.03.2023 року, згідно якої ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті його дядька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.21).

З метою оформлення права власності на частину майна колгоспного двору після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва.

Однак, постановою завідувача Жидачівською ДНК Матусека В.В. №261/02-31 від 29.08.2023 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті його тітки - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.26).

Відтак, ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї тітки - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та у встановлений Законом строк звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, яка як встановлено вищезгаданим рішенням суду складається з частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований по по АДРЕСА_1 , тобто фактично прийняв спадщину.

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено ст. 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у

веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою (ст.126 ЦК УРСР 1963 року).

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на майно, в тому числі і на спадкове майно, в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

Таким чином, судом встановлено, що позивач у справі позбавлений можливості у позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на частину у майні колгоспного двору, оскільки нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно колгоспного двору, зокрема у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Оскільки, позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на частину у майні колгоспного двору, суд вважає, що позовна вимога підлягає до задоволення, оскільки відсутній інший спосіб оформити (зареєструвати) у встановленому Законом порядку позивачем права власності на майно колгоспного двору.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , право власності на частину житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя С.І. Сливка