Справа № 301/642/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" жовтня 2023 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді Бобик О.І.,

за участю секретаря судового засідання Бабинець В.Ю.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивача Долженко О.М. ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в режимі відеоконференції) у залі суду в місті Іршава у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , де третя особа орган опіки та піклування Білківської сільської ради Хустського району Закарпатської області про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Долженко О.М., звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 12.10.2013 позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 11.02.2016 шлюб між сторонами розірвано.

26.11.2016 позивачка зареєструвала новий шлюб з ОСОБА_6 та взяла прізвище чоловіка - ОСОБА_7 . Від другого шлюбу у позивачки народилась ще одна дитина ОСОБА_8 .

Ще до розірвання шлюбу з відповідачем, сторони припинили відносини між собою, перестали спілкуватися. Вже більше шести років позивачка не бачила і не чула відповідача, який змінив адресу проживання та номер телефону. Дитина ОСОБА_5 постійно проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні. З відповідачем не може зв`язатися щоб отримати від нього дозвіл на виїзд дитини за кордон.

Вказує, що виїзд за кордон потрібен для оздоровлення дитини, розвитку її світогляду та культурного розвитку. Також, молодший син позивачки є інвалідом з дитинства - хворіє на цукровий діабет та потребує лікування за кордоном, а залишення старшого сина ОСОБА_9 через виїзд за кордон для лікування молодшого брата негативно відобразиться на психічному та фізичному здоров`ї дитини. Крім цього, позивачка переймається за безпеку своїх дітей через військову агресію рф, а тому хоче, у разі виникнення небезпеки для їх життя, разом з обома дітьми виїхати за кордон.

Посилаючись на викладене, позивачка просить суд надати дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди дитині ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою відпочинку та оздоровлення, а також безпеки для його життя та здоров`я, за межі України, а саме: у країни Шенгенської зони, країни Євросоюзу, Туреччину, Болгарію, Єгипет, Канаду, Сполучені Штати Америки, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 , у супроводі матері ОСОБА_1 , на період з дати винесення рішення суду до досягнення дитиною 16-річного віку.

Ухвалою судді Іршавського районного суду Закарпатської області від 09.03.2023 відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, про що повідомлено учасників справи.

У відзиві на позов представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на необґрунтованість, недоведеність та недоцільність позовних вимог. Зазначає, що позивачка з моменту розлучення не телефонувала відповідачу і не прохала його надати сину ОСОБА_9 дозвіл на виїзд за кордон, категорично була проти спілкування батька і сина та чинила перешкоди. Вважає, що батько має безперешкодно спілкуватися із сином, а задовольнивши позовні вимоги, суд позбавить його такої можливості, адже у поясненнях ОСОБА_1 по справі №541/939/22 чітко вказувала, що позбавлення батьківських прав та виїзд за кордон разом із дітьми необхідний їй саме до Канади, на підтвердження чого були долучені відповідні візи. Також позивачкою не надано підтвердження з лікувальних закладів інших країн про надання відповідної допомоги сину ОСОБА_10 . Вказує, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та її період. Вважає, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.

У відповіді на відзив, представник позивачки заперечує обставини наведені у відзиві. Зокрема зазначає, що відповідач протягом тривалого часу не спілкувався із сином, сам знаходиться за кордоном. Позивачка і досі веде спілкування з багатьма країнами щодо більш продуктивного лікування молодшого сина. Також дозвіл на виїзд ОСОБА_9 потрібний для його оздоровлення, розвитку, безпеки.

У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача зазначає, що позивачкою не було зазначено жодних обґрунтованих підстав для виїзду за кордон разом із сином ОСОБА_9 , не зазначено жодних дат про виїзд та повернення дитини, конкретики у виборі країн для виїзду.

Ухвалою суду від 17.05.2023 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала та просила його задоволити.

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Долженко О.М. у судовому засіданні позов підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві, відповіді на відзив, письмових пояснень та просила його задоволити.

У судове засідання відповідач не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві, запереченні на відповідь на відзив.

Представник органу опіки та піклування Білківської сільської ради Хустського району Закарпатської області в судове засідання не з`явився, однак сільський голова Василь Зейкан подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника.

Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника Долженко О.М. , представника відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який у подальшому було розірвано. У шлюбі в сторін народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . Дитина проживає разом із позивачкою за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 навчається у Миргородській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 5 Миргородської міської ради Полтавської області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивачки народився син ОСОБА_8 , який є дитиною з інвалідністю (захворювання - цукровий діабет).

Свідок ОСОБА_6 , який є теперішнім чоловіком позивачки, суду показав, що з 2016 року ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_9 проживають з ним. Коли почалася війна вони не мали права без дозволу батька виїжджати за кордон. У нього є побоювання, що у разі зміни умов перетину кордону, вони не зможуть вивезти дитину без згоди батька. Також за кордоном є різні гуртки. Відповідач жодного разу не зв`язувався із сином. Він перешкоджає у виїзді дитини, хоча сам знаходиться за кордоном. Вкінці червня цього року вони із дружиною та дітьми виїжджали за кордон на море для оздоровлення. Дружина зв`язувалася з відповідачем про надання дозволу, але він не надав чіткої відповіді. Їх спільна з позивачкою дитина хворіє, а тому може виникнути потреба у її лікуванні за кордоном і вони не зможуть залишити ОСОБА_9 , бо це для нього буде психологічна травма. Також ОСОБА_9 потрібен виїзд за кордон з гуртком. Наміру залишитися на постійне місце проживання за кордоном у них не має. Йому відомо що у процесі розгляду справи у Миргородському міськрайоному суді про позбавлення батьківських прав стороною відповідача було запропоновано у добровільному порядку вирішити питання щодо перетину дитиною кордону. Вони оформили Канадські візи для оздоровлення, оскільки під час війни такі були безкоштовні. Не пам`ятає чи у процесі розгляду справи у суді про позбавлення батьківських прав давав свідчення про те, що без позбавлення батьківських прав та згодом його бажання усиновлення сина ОСОБА_9 або без рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон він не зможе перетнути Атлантичний океан та потрапити до країн Північної Америки. Наразі ведуться переговори з іншими країнами для лікування молодшого сина.

Згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у судовому порядку підлягає захисту лише порушене, невизнане або оспорене право.

І саме на позивача покладається обов`язок доводити факт порушення, невизнання або оспорення його прав відповідачем.

У разі недоведеності таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позову, не залежно від його обґрунтування.

У даному випадку представник позивача звернулася до суду із позовом про надання дозволу на тимчасові неодноразові виїзди дитини за кордон.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 р. Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

Із цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18).

При цьому, при вирішенні питань, які стосуються життя дитини, та яка здатна сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Як видно з прохальної частини позовної заяви, позивачка не вказує на який період (його початок і закінчення) необхідно надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька.

Отже, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на певний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Позивачка не надала, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази для підтвердження обставин того, коли та з якою саме метою позивачка має намір вивезти дитину за кордон. Також не було конкретизовано часові проміжки перебування дитини в певній країні.

Питання про надання дозволу на виїзд дитини за межі України визначено позивачкою для виїзду у дуже багато країн і часового періоду такого виїзду не вказано.

Також позивачка не надала доказів про відмову батька у видачі згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі лише матері та не зазначила, в яку саме країну батько відмовив у виїзді дитини та з яких підстав. Окрім того, представник відповідача у підготовчому судовому засіданні просив оголосити перерву для мирного врегулювання даного спору, однак представник позивача заперечила проти даного клопотання.

Позивач не довела належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, без визначення його початку й закінчення щодо країн, до яких просила надати дозвіл на виїзд позивачка, відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею і не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини.

Тимчасовий виїзд за кордон за межі України сина відповідача в супроводі матері та без згоди і супроводу батька дитини, без обмеження у кількості виїзду та часу перебування на період до досягнення дитиною 16 років суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.

Окрім того 24.02.2022 року в України на підставі указу Президента України №64/2022, введено військовий стан.

У зв`язку з чим з 24.02.2022 року, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону (п.2-3 Правил).

На момент пред`явлення даного позову, як і на момент розгляду судом даної справи воєнний стан в Україні не скасовано. А отже будь-яких перешкод для виїзду з дитиною за кордон без згоди батька у період воєнного стану позивачка не має. Що в свою чергу свідчить про передчасність поданого позову.

Також як було встановлено в судовому засіданні позивачка разом із дітьми ОСОБА_9 та Георгієм влітку цього року безперешкодно виїжджала за кордон на відпочинок.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відтак, на думку суду, представником позивача подано передчасний позов і не доведено факту порушення прав відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу буде вирішено в порядку, визначеному ст. 246 ЦПК України, оскільки сторони зробили про це заяви відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 258-259, 264-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , де третя особа орган опіки та піклування Білківської сільської ради Хустського району Закарпатської області про надання дозволу на виїзд дитини за кордон - відмовити.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 06.11.2023 на 10 год. 00 хв.

Встановити сторонам строк для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до 25.10.2023.

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30.10.2023.

Суддя Іршавського

районного суду: О. І. Бобик