ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1649/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №709/186/23 Категорія: 331000000 Романова О.Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Новіков О.М.
секретар Матюха В,І.

учасники справи:

заявник (скаржник) ОСОБА_1 ,

заінтересована особа Чорнобаївський сектор Управління Державної міграційної служби у Черкаській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 15.08.2023 (повний текст складено 21.08.2023, суддя в суді першої інстанції Романова О.Г.) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Управління Державної міграційної служби у Черкаській області, Чорнобаївський сектор Управління Державної міграційної служби у Черкаській області, про встановлення факту постійного проживання фізичної особи на території України,

в с т а н о в и в :

у лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання фізичної особи на території України станом на 24.08.1991, вказуючи, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Балей Читинської області. В грудні 1976 року приїхав до м. Одеса готуватись до вступу в інститут холодильної промисловості. Місце його проживання в м. Одеса зареєстровано з лютого 1977 року. При вступі в інститут прописку продовжили до 1982 року, а через рік після залишення інституту він був виписаний 04.08.1978. Далі пішов працювати в санаторій в м. Одеса, де його прописали з грудня 1978 року.

16.11.1979 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 і цього ж місяця він переїхав до м. Харків та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 03.12.1979. Даний шлюб було розірвано 25.10.1988.

19.01.1990 він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 . Цей шлюб було розірвано приблизно в 1994-1995 роках, відмітка про це у паспорті відсутня, точної дати заявник не пам`ятає.

З жовтня 1997 року по березень 2022 року він проживав у АДРЕСА_2 без реєстрації.

З жовтня 1997 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4 .

З 09 березня 2022 року постійно проживають в с. Кліщинці, Золотоніського району Черкаської області, як внутрішньо переміщені особи, оскільки приїхали з м. Харків у зв`язку із воєнними діями.

За час проживання в Україні у нього народилось двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також, 11.01.1991 він отримав посвідчення водія серії НОМЕР_1 , в якому зазначено місце його проживання м. Харків.

Проживання в Україні з грудня 1976 року підтверджують також відомості з військового квитка серії НОМЕР_2 , зокрема інформація щодо прийому на облік з 05.01.1977 та зняття з обліку.

У нього на даний час є паспорт радянського зразка серії НОМЕР_3 , виданий відділом внутрішніх справ Приморського райвиконкому м. Одеси 03.02.1977.

Підтвердити факт його проживання станом на 24.08.1991 на території України можуть свідки: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Іншим чином, ніж зверненням до суду, встановити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991, неможливо, необхідно йому для отримання паспорта громадянина України, оскільки він не має іншої можливості його одержати.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 15.08.2023 заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення з посиланням на те, що заявником не надано суду достатніх доказів на підтвердження факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, заявник подав 13.09.2023 апеляційну скаргу, вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким що не відповідає нормам процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його заяву та встановити факт постійного проживання його на території України станом на 24.08.1991 року.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу тими ж доводами, що і заяву про встановлення факту скаржник, зокрема, вказав, що законом не передбачено обов`язковості надання переваги саме певному виду доказів і жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вважає, що судом не надано належної оцінки показанням свідків, які, на думку заявника, послідовні й не суперечили обставинам справи та іншим дослідженим в судовому засіданні доказам. Суд не мотивував відхилення показань свідків.

Стосовно відсутності доказів його офіційного працевлаштування, на що вказав суд у рішенні, зазначає, що КП «Міський архів» повідомило про ненадходження на зберігання документів з кадрових питань Фонду «Милосердя» при Дзержинському районному виконавчому комітеті і місцезнаходження цих документів невідоме. Щодо цих доводів заявник повідомив їх у судовому засіданні та в письмовому тексті виступу, долученому до матеріалів справи, проте суд не врахував їх при ухваленні рішення та не надав своєї оцінки цим поясненням.

Заявник зазначає, що особисто звертався до пенсійного фонду та податкової служби для отримання інформації на підтвердження працевлаштування, проте йому повідомили, що інформація до 1996 року в електронному вигляді відсутня.

Крім того, після повномасштабного вторгнення рф в Україну та бомбардування м. Харкова заявник зі співмешканкою ОСОБА_4 були змушені цілодобово перебувати у підвалах, метрополітені, були зосереджені на евакуації дітей й онуків, а згодом виїхали у с. Кліщинці Золотоніського району думки про трудову книжку були не пріоритетними. Коли пізніше його співмешканка приїздила до квартири, то на вхідних дверях виявила сліди злому, речі у квартирі були розкидані й трудову книжку з найти не вдалося.

Вказує, що в Україні не існує трудової повинності. Законодавством передбачено право на працю, а не обов`язок.

Вважає, що надані ним докази в сукупності підтверджують проживання заявника на території України: навчання, перебування на військовому обліку, укладення шлюбів, розірвання шлюбів, народження дітей, роботу у Фонді «Милосердя», набуття права керування транспортним засобом.

Скаржник наголошує, що встановлення даного факту необхідне для отримання паспорту громадянина України, адже він забезпечує реалізацію правоздатності право на працю, відпочинок, освіту, охорону здоров`я, політичні права, необхідність посвідчення особи особливо під час дії воєнного стану, можливість приїхати додому до м. Харкова. Жодних інших доказів на підтвердження цього факту заявник не може надати через його відсутність.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи відповідно до копії паспорта громадянина СРСР серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виданого Відділом внутрішніх справи Приморського райвиконкому м. Одеси 03.02.1977 11.02.1977 ОСОБА_1 був зареєстрований у м. Одеса на період навчання до 01.08.1977. 21.09.1977 реєстрація була продовжена на період навчання до 01.07.1982. 04.08.1978 заявник був знятий з реєстрації у м. Одеса. 29.12.1978 був зареєстрований у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 та знятий з реєстрації 20.11.1979. 03.12.1979 заявник був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 відомості про зняття з реєстрації відсутні. (а.с. 6-9).

01.11.1974 Центральним районним військовим комісаріатом м. Новосибірська був виданий військовий квиток НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,. 26.08.1983 у Комінтернівському РВК Харківської області було пройдено переоблік (а.с. 10).

11.01.1991 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримав посвідчення водія серії НОМЕР_1 , виданий ДАІ МВД УВС Харківської області (а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 серії НОМЕР_4 , виданого повторно, Орджонекідзевським відділом РАЦС Харківського міського управління юстиції 19.01.1991 року вчинено актовий запис №56, батьками зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_9 (а.с.80).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу виданого повторно 05.04.2023 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 25.10.1988 Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 691 (а.с. 81).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу № 6 від 08.04.2023, Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції реєстрацію розірвання шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 вчинено 16.05.1996, актовий запис № 286 (а.с. 82-83).

Відповідно до листа КП «Міський архів» № 227/23 від 12.06.2023, документи з кадрових питань (особового складу) Фонду «Милосердя» при Дзержинському районному виконавчому комітеті на зберігання до КП «Міський архів» не надходили, місцезнаходження їх невідоме. Підтвердити працевлаштування ОСОБА_1 з 1990 року по 2000 рік неможливо (а.с. 162).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_7 повідомили суду про те, що заявник ОСОБА_1 є їх давнім знайомим. Він протягом тривалого часу проживає в Україні. Після укладення шлюбу з ОСОБА_2 в 1979 році переїхав у м. Харків. Потім розлучився з нею та в 1990 році уклав інший шлюб з ОСОБА_3 . Від шлюбу мав двох дітей. На день оголошення незалежності України працював у м. Харкові у Фонді «Милосердя».

Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова №12-0 від 09.10.2023 відомості стосовно зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у реєстрі територіальної громади міста Харкова відсутні (а.с.220).

Такими є фактичні обставини справи.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Таким чином відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05.04.2021 у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано суду достатніх доказів на підтвердження факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року.

Проте апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на те, що заявником до заяви про встановлення факту постійного проживання на території України надано ксерокопію паспорту, де на сторінці 17 цього паспорту є запис про те, що ОСОБА_1 прописаний у АДРЕСА_1 03.12.1979 і інформація про те, що останній знятий з реєстрації відсутня (а.с.9).

Оригінал паспорту був оглянутий судом першої та апеляційної інстанції, і вказана вище інформація збігається з оглянутим оригіналом.

Згідно відповіді на запит від 18.10.2023, який апеляційний суд в порядку підготовки даної справи до розгляду направив до відповідного відділу Харківської міської ради, вбачається, що у Реєстрі територіальної громади міста Харкова відомості щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відсутні.

Тобто, судом апеляційної інстанції встановлено , що згідно до неоспорених та ніким неспростованих даних його паспорту щодо відмітки про прописку заявника, він з 03.12.1979 по даний час є зареєстрованим в АДРЕСА_1 .

Доказів щодо зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою суду не надані.

Отже згідно до вимог законодавства, зокрема, до підпункту «а» пункту 7 вищевказаного Порядку, дана обставина підтверджує факт його постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 15.08.2023 у даній справі слід скасувати та прийняти постанову про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України. Відтак, апеляційна скарга, подана у справі, підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 15.08.2023 у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання фізичної особи на території України скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання фізичної особи на території України задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством .

Повну постанову складено 01.11.2023.

Суддя-доповідач

Судді