Справа № 336/6725/23
Провадження №2/336/2753/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Звєздової Н.С., за участю секретаря судового засідання Іванченко О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить: усунути перешкоди володінні, користуванні та розпорядженні належного їй на праві власності будинку АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві приватної власності належить 8/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 в якому зареєстровані її син ОСОБА_6 та колишній співмешканець відповідач по справі ОСОБА_2 . З квітня 2022 року вони з відповідачем припинили спальне проживання, у зв`язку з чим відповідач виїхав з будинку та станом на теперішній час не проживає у ньому. У зв`язку з тим, що відповідач в добровільному порядку не бажає знятись з реєстрації за вищевказаною адресою, позивачка вимушена нести додаткові витрати по сплаті нарахованих комунальних послуг, у зв`язку з чим вимушена звернутись з вказаним позовом до суду. Реєстрації відповідача у належному позивачці житловому будинку, створює для неї перешкоди у вільному володінні та користування і розпорядженні вказаним будинком.

Ухвалою суду від 13.07.2023 відкрите провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачем відзив на позов не подано.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився. 06.09.2023 до суду шляхом поштового направлення надійшла заява відповідача про визнання позову та про розгляд справи без його участі.

Треті особи в судове засідання не з`явилися. Викликалися до суду відповідно до вимог ЦПК України. З заявою про відкладення розгляду справи, запереченнями на позов до суду не звертались.

Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України.

Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадкування за законом, посвідченого 18.02.1998 державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори (зареєстровано в реєстрі за №5-212), позивачці ОСОБА_1 належить на праві приватної власності 8/25 часин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Треті особи є співвласниками вказаного будинку, що підтверджується долученою до позову копією технічного паспорта на вказаний будинок.

Відповідно до Акту №8 від 23.06.2023, посвідченого головою квартального комітету №112 м. Запоріжжя Мащенко Т.М., відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав за адресою: АДРЕСА_1 , проте відповідно до Довідки №6103-5002 від 07.09.2022, виїхав до Тернопільської області.

Лист відповідача, який надійшов на адресу суду було направлено з поштового відділення Бучач 2, відправник: ОСОБА_7 ; адреса відправника: 48442, Тернопільська область, Чертківський район, с. Ліщанці.

Вказане дає підстави вважати, що відповідач дійсно проживає саме за вказаною у конверті адресою, а відтак житловим приміщенням будинку АДРЕСА_2 частин яких належить позивачці не користується.

Згідно зі статтею 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Положеннями статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зі статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до статті 6 ЖК Української РСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК Української РСР право проживання у житловому будинку, який перебуває у приватній власності, належить його власнику, членам його сім`ї, наймачеві та членам його сім`ї.

Відповідно до положень статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідач більше року не проживає в спірному житловому будинку, не приймає участі в його триманні, що є підставою для визнання його такими, що втратив право користування цим будинком.

Таке втручання у право відповідача на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 405 ЦК України), переслідує легітимну мету захист права власності позивача, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивачів, що є пропорційним втручанням у вказані права. При цьому, суд врахував, що відповідач ОСОБА_2 втратив інтерес до спірного будинку, оскільки подав заяву про визнання позову.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що передбачено частиною першою статті 142 ЦПК України.

Разом з тим, позивачка є особою, яка відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання вказаного позову.

Положеннями ч.6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню 50 відсотків судового збору в сумі 536,80 гривень, інша частина витрат компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 7, 12, 13, 81, 141, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належних їй на праві власності 8/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову:

ОСОБА_3 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_3 .

ОСОБА_4 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_3 .

ОСОБА_5 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_3 .

Суддя: Н.С. Звєздова