Справа № 466/6643/22 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/975/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Суди В.І.

з участю: ОСОБА_1 ,

представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» Сапрун М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 січня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2022 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії. Стверджує, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 та користується послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання, для оплати за надання яких йому відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14.12.2018 року у справі №466/3487/16-ц встановлено, що між сторонами виникли фактичні договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання. Судовим наказом Шевченківського районного суду м. Львова № 466/2686/20 від 10 квітня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за наданням послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 січня 2019 року по 31 січня 2020 року в розмірі 14 911,15 грн. Судовим наказом Шевченківського районного суду м. Львова № 466/1652/21 від 05 березня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за період з 01 лютого 2020 року по 31 грудня 2020 року за наданням послуг з централізованого опалення в розмірі 5 024,03 грн. та за надання послуг з постачання гарячої води в розмірі 5005,04 грн., інфляційних втрат в розмірі 1480,56 грн., 3 % річних в розмірі 779,81 грн. Однак, в подальшому за заявою відповідача вищезазначені судові накази про стягнення заборгованості з відповідача скасовано. Зазначає, що 01 грудня 2021 року з відповідачем укладено індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії та індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплої води, які за своєю природою є публічними договорами приєднання. Вказує, що умовами договорів передбачено, що споживач здійснює оплату за надані послуги щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом за тарифами, встановленими відповідно до законодавства. Вважає, що у зв`язку з неналежним виконанням умов договору у відповідача виникла заборгованість за період з 01 січня 2019 року по 31 липня 2022 року за надані послуги з постачання теплової централізованого опалення в розмірі 24 494,10 грн. та за послуги з постачання гарячої води в розмірі 20 205, 52 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за період з 01 січня 2019 року по 31 липня 2022 року за послуги з постачання теплової енергії (централізованого опалення) у розмірі 24 494,10 грн. та за послуги з постачання гарячої води у розмірі 20 209,52 грн.

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про захист прав споживача та зобов`язання до вчинення дій.

В обгрунтування зустрічних позовних вимог покликається на те, що типовий договір про надання послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води він отримав лише 06 лютого 2016 року, однак, такий не містив істотних умов договору. Стверджує, що укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, що запропонований виконавцем договір відповідає типовому договору, відтак, обов`язку споживача укласти договір про надання житлово-комунальних послуг відповідає зустрічний обов`язок виконавця підготувати такий договір на основі типового договору. Зазначає, що невідповідність умов договору положенням типового договору може призвести до порушення законодавства про захист прав споживачів, оскільки обсяг його прав та обов`язків порівняно з типовим договором може бути звуженим. Вказує, що так звані індивідуальні договори про надання послуг з постачання теплової енергії та про надання послуги з постачання гарячої води йому не надавалися ні для укладення ні для ознайомлення. Вважає, що надання послуг з теплопостачання та постачання гарячої води здійснюється виключно на договірній основі, тому саме по собі нарахування оплати за послуги без своєчасно укладеного договору не свідчить про отримання таких послуг та не є підставою для стягнення таких нарахувань, оскільки розрахунок заборгованості не може підтверджувати факт надання послуги. Наголошує, що подані Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» розрахунки не містять належної інформації щодо способу (методики) нарахування заборгованості, показів будинкового (під`їзного) лічильника, розрахунків розподілу теплової енергії згідно з площами будинку, потужностями опалювальних пристроїв тощо. Звертає увагу, що встановлення обов`язку споживачу сплачувати за послуги, надання яких обумовлене лише власним розсудом виконавця, створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що є несправедливими умовами, які порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів»

З наведених підстав просить:

-визнати відсутність передбачених та оформлених (укладених) відповідно до чинного законодавства України договірних відносин між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ОСОБА_1 ;

-визнати дії Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» неправомірними в частині неукладення з ОСОБА_1 договору про надання послуг з постачання централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води згідно з типовим договором, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 31 травня 2005 року;

- визнати безпідставними та протизаконними нарахування плати за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_2 за період відсутності договірних відносин;

-зобов`язати ЛМКП «Львівтеплоенерго» належним чином підготувати та укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг теплопостачання за адресою: АДРЕСА_2 з врахуванням конкретних індивідуальних умов надання послуг та вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 січня 2023 року первісний позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за період з 01.01.2019 року по 31.07.2022 року у розмірі 24494,10 грн. та за послуги з постачання гарячої води у розмірі 20 209,52 грн., а також судовий збір у розмірі 2481,00 гривень.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про зобов`язання до вчинення дій відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не дослідив надані позивачем договори з постачання теплової енергії та постачання гарячої води на предмет їх відповідності типовому договору. Зазначає, що в умовах наданих йому договорів Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» увільнило себе від семи з двадцяти обов`язків виконавця, передбачених типовим договором. Вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що між сторонами склалися фактичні договірні відносини щодо надання послуг без укладення договору, є припущенням. Вказує, що розрахунки заборгованості за надані послуги не містять належної інформації щодо способу (методики) нарахування за послуги, щомісячних показників будинкового лічильника, тарифів, тощо. Наголошує, що доказом у даній справі можуть бути лише щомісячні показники будинкового лічильника в порядку наростання показів спожитої теплової енергії та опалення за весь період. Звертає увагу, що позивач пропустив строк позовної давності. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» Сапрун М.М. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач фактично користувався наданими послугами з централізованого опалення та постачання гарячої води, однак не сплачував за їх надання, у зв`язку з чим за період з 01 січня 2019 року по 31 липня 2022 року у нього виникла заборгованість в розмірі 24 494,10 грн. за послуги з постачання теплової енергії (централізованого опалення), а також заборгованість в розмірі 20 209,52 грн. за послуги з постачання гарячої води.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанціївиходив з того, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» підготувало та надіслало на адресу ОСОБА_1 договір про надання послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, який не було підписано саме відповідачем, і окрім цього, виконавець надавав ОСОБА_1 послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, ОСОБА_1 користувавсятакими послугами та не відмовлялися від них у встановленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинним на момент надання послуг.

Стаття 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV визначає перелік комунальних послуг.

До комунальних послуг відносяться, зокрема централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації № 1 від 30 серпня 2022 року в квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 48,30 кв.м., зареєстрована одна особа, а саме, власник квартири ОСОБА_1 .

Для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV).

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Отже, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Відповідно до пункту 8 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно із договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

З 01 травня 2019 року введено в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Пунктом 13 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1022), передбачено, що надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах.

Аналогічне за змістом положення передбачено і у п. 12 Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1182 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1023).

В матеріалах справи відсутні договори про надання послуги з централізованого постачання теплової енергії та про надання послуги з постачання гарячої води, підписані Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго», як виконавцем послуг, та ОСОБА_1 , як споживачем послуг.

Однак правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», чинним на момент надання житлово-комунальних послуг та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №-630.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №344/10719/16-ц.

Актами про включення системи теплопостачання від 22 жовтня 2018 року, від 29 жовтня 2019 року від 16 жовтня 2020 року та від 11 жовтня 2021 року підтверджується надання ЛМКП «Львівтеплоенерго» послуг з централізованого опалення, в тому числі і мешканцям будинку АДРЕСА_3 .

Судовим наказом № 466/2686/20, виданим Шевченківським районним судом м.Львова 10 квітня 2020 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення та послуги з постачання гарячої води у розмірі 13 682,89 грн., інфляційні нарахування у розмірі 576,34 грн., 3% річних у розмірі 651,92 грн., а всього 14 911,15 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 18 червня 2020 року вищезазначений судовий наказ Шевченківського районного суду м. Львова 10 квітня 2020 року скасовано, роз`яснено Львівському міському комунальному підприємству «Львівтеплоенерго» його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку позовного провадження.

Судовим наказом № 466/1652/21, виданим Шевченківським районним судом м. Львова 05 березня 2021 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за період з 01 лютого 2020 року по 31 грудня 2020 року за послуги з централізованого опалення в розмірі 5024,03 грн., за постачання гарячої води в розмірі 5005,04 грн., інфляційні втрати в розмірі 1480,56 грн., 3% річних в розмірі 779,81 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2021 року скасовано судовий наказ від 05 березня 2021 року № 466/1652/21, роз`яснено Львівському міському комунальному підприємству «Львівтеплоенерго», що заявлені ним вимоги можуть бути розглянуті в порядку позовного провадження.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за надані послуги з централізованого опалення за період з 01 січня 2019 року по 30 серпня 2022 року вбачається, що загальна сума заборгованості за надані послуги з централізованого опалення за цей період складає 24494,10 грн. (а.с. 8).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за надані послуги з постачання гарячої води за період з 01 січня 2019 року по 30 серпня 2022 року вбачається, що загальна сума заборгованості за надані послуги з постачання гарячої води за цей період складає 20209,52 грн. (а.с. 8).

Відповідач, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів відсутності у нього заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, не надав свого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку, наданого позивачем.

Крім того, в матеріалах справи відсутні акти-претензії відповідача щодо ненадання послуг з централізованого опалення та з постачання гарячої води, чи надання таких послуг неналежної якості.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованості за послуги з постачання теплової енергії (централізованого опалення) у розмірі 24494,10 грн. та за послуги з постачання гарячої води у розмірі 20 209,52 грн. за період з 01.01.2019 року по 31.07.2022 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги пред`явлено з пропуском строку позовної давності, а відтак, не підлягають задоволенню в повному обсязі, не можуть братися до уваги, оскільки ч. 3,4 ст. 267 ЦПК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, а позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Однак, ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в суді першої інстанції, беручи участь в судових засіданнях, подаючи відзив на позовну заяву, звертаючись із зустрічним позовом у справі, до ухвалення оскаржуваного рішення суду не подавав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсутність укладеного між споживачем та виконавцем договору про надання послуг не є підставою для звільнення від оплати з а надання таких, а доказів звернення з претензією щодо ненадання комунальних послуг чи надання їх не в повному обсязі або неналежної якості відповідачем не надано.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Форма та зміст (умови) типового договору про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення».

ЛМКП «Львівтеплоенерго» надіслало відповідачу договір про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для його підписання, однак відповідач зазначеного договору не підписав, не погодившись з його умовами.

Разом з тим, зі змісту положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вбачається, що споживач може відмовитися від укладення договору на надання житлово-комунальних послуг лише в разі припинення у встановленому порядку користування такими послугами, а не через непогодження з умовами такого договору.

Враховуючи те, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» підготувало та надіслало на адресу ОСОБА_1 договір про надання послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, однак такий не підписано саме відповідачем, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання неправомірними дій ЛМКП «Львівтеплоенерго» щодо неукладення з ОСОБА_1 договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та зобов`язання підготувати та укласти з ОСОБА_1 вищезазначений договір.

Оскільки виконавець надавав ОСОБА_1 послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, ОСОБА_1 користувавсятакими послугами, не відмовлялися від них у встановленому законом порядку, а відсутність підписаного договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення від оплати послуг, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли фактичні відносини щодо надання та споживання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а відтак, нарахування плати за надання таких послуг не може бути визнано безпідставним та протиправним.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність позову ЛМКП «Львівтеплоенерго» та про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26.10.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк