РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.,

секретар судового засідання - Федоренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

19 квітня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики з врахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми боргу, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 06 квітня 2015 року у розмірі 6302313,90 грн., що складається з: 3220472,55 грн. - основна сума боргу згідно Договору позики від 06 квітня 2015 року; 2791998,82 грн. - відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції; 289842,53 грн. - відсотки з урахуванням 3% річних від простроченої суми, а судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06 квітня 2015 року між сторонами укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С.

За умовами договору ОСОБА_1 як позикодавець передав, а ОСОБА_2 як позичальник прийняв у власність грошові кошти у гривнях, що є еквівалентом суми 122602,00 дол. США за середнім курсом продажу готівкою долара США до гривні в м. Києві на сайті finance.ua на 11.00 годину дня укладеного договору (1 долар США = 25,3093 гривень) та становить 3102970,80 грн., до підписання цього договору.

Згідно з п. 2 Договору відповідач зобов`язався повернути позику позивачу готівкою в строк до 20 квітня 2015 року.

Крім того, у пункті 9 Договору позики сторони погодили, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу у гривнях, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Відповідач не виконав грошове зобов`язання щодо повернення суми позики у строк до 20 квітня 2015 року, тому у нього виник обов`язок сплатити суму боргу в гривнях, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми за кожен день прострочення, починаючи з наступного дня, після закінчення дати договору.

Станом на 19 квітня 2018 року на сайті finance.ua середній курс продажу готівкового долару США становить 26,2677 грн. за 1 долар США. Відповідно основна сума боргу за Договором позики становить 3220472,55 грн. (122602 дол. США х 26,2677 грн.)

За період прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 21 квітня 2015 року по 19 квітня 2018 року відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції складають 2791998,82 грн., відсотки з урахуванням 3% річних від простроченої суми - 289842,53 грн.

Оскільки відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за договором позики щодо повернення коштів, позивач звернувся до суду з означеним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 19.04.2018 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кізюн Л.І.

Ухвалою суду від 25 квітня 2018 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 15 червня 2018 року відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі з призначенням підготовчого судового засідання.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 21.02.2019 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 22 жовтня 2019 року закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2021 року за клопотанням представника відповідача призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Оплату вартості проведення судової почеркознавчої експертизи покладено на відповідача ОСОБА_2

03 серпня 2022 року до суду надійшов лист з Київському науково-дослідному інституту судових експертиз про залишення ухвали суду від 04 жовтня 2021 року без виконання у зв`язку з невиконанням зобов`язань по сплаті вартості проведення експертизи.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказав, що відповідач заперечує факт укладення договору позики між сторонами, однак у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні та вимушеним виїздом за межі Києва не має можливості оплатити вартість проведення судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою суду від 04 жовтня 2021 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 06 квітня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстровано в реєстрі за № 1199.

За умовами п. 1 Договору позики позивач передав, а відповідач прийняв у власність грошові кошти у гривнях, що є еквівалентом суми 122602,00 доларів США, за середнім курсом продажу готівкою долара США до гривні в м. Києві на сайті finance.ua на 11.00 годину дня укладеного договору (1 долар США = 25,3093 гривень) та становить 3102970,80 грн., до підписання цього договору.

Згідно з п. 2 Договору позики відповідач зобов`язався повернути позивачу готівкою в строк до 20 квітня 2015 року. Сторони домовилися про те, що строк дії цього договору може бути продовжений шляхом підписання Договору про внесення змін та доповнень до нього. Сторони встановили безпроцентний характер цього договору.

У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.

Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою.

Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Встановлено, що між сторонами 06 квітня 2015 року укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_1 грошові кошти безпроцентно у гривнях у сумі 3102970,80 грн., що є еквівалентом суми 122602,00 доларів США, з обов`язком повернення до 20 квітня 2015 року.

На підставі, аналізу боргового документу, суд приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договорів та взяли на себе зобов`язання щодо їх виконання.

На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем надано суду договір позики, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні 18 жовтня 2023 року, що свідчить про отримання відповідачем грошових коштів у сумі 3102970,80 грн., що є еквівалентом суми 122602,00 доларів США станом на дату укладення договору.

Уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені.

Згідно частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

У ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконав, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором позики сторони встановили строк дії договору позики до 20 квітня 2015 року.

В ході розгляду справи судом встановлено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язання у встановлений договором строк.

За умовами п. 3 Договору, повернення позики здійснюється в місті Києві, готівкою в гривнях, за курсом продажу готівкового долара США до гривні в м. Києві на сайті finance.ua на 12:00 годину дня повернення.

Згідно з п. 8 Договору позики, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (провадження №14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16).

З огляду на положення цивільного законодавства України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у термін, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Аналогічні висновки містяться у поставі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі №301/2052/18, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує при застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Судовим розглядом встановлено, що позика передавалася сторонами у гривнях у сумі 3102970,80 грн.

Отже, сума основного боргу за договором позики від 06 квітня 2015 року становить 3102970,80 грн. та підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

При цьому, відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до п. 9 Договору позики якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу в гривнях, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Так, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

За умовами Договору позики від 06 квітня 2015 року сторони погодили кінцевий строк виконання зобов`язання до 20 квітня 2015 року, а тому нарахування 3% річних за ст.. 625 ЦК України має здійснюватися з дня, наступного за днем закінчення договору, а саме з 21 квітня 2015 року та на суму 3102970,80 грн.

На підставі викладеного, суд самостійно здійснює розрахунок 3% річних та інфляційних витрат за Договором позики від 06 квітня 2015 року:

Інфляційні витрати = 1219766,87 грн. (3102970,80 x 1.39309647 - 3102970,80)

3% річних = 279012,32 грн., з яких

з 21/04/2015 до 31/12/2015 = 3102970,80 x 3% x 255 : 365 : 100 = 65034,86 грн.

з 01/01/2016 до 31/12/2016 = 3102970,80 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 93089,12 грн.

з 01/01/2017 до 19/04/2018 = 3102970,80 x 3 % x 474 : 365 : 100 = 120888,34 грн.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за договорами позики від не виконав та суму боргу в строк не повернув.

Відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.

Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що 06 квітня 2015 року між сторонами було укладено договори позики, умови яких позивачем були виконані, шляхом надання відповідачу грошових коштів, останній взяті на себе за договорами не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, та стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу за договорами позики 3102970,80 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 279012,32 грн. та інфляційне збільшення у розмірі 1219766,87 грн., а всього 4601749,99 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 8810,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 533, 638, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 141, 258, 263, 264, 265, 274, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 06 квітня 2015 року в розмірі 3102970,80 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 279012,32 грн. та інфляційне збільшення у розмірі 1219766,87 грн., а всього 4601749 (чотири мільйони шістсот одна тисяча сімсот сорок дев`ять) гривень 99 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 8810,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І. Кушнір