ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7600/23 Справа № 932/2730/22 Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Свистунової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2022 року через підсистему Електронний суд ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУНП у Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди (т. 1 а.с. 1-7), в обґрунтування якого посилався на те, що 12.10.2015 року відносно нього, невідомими особами, було вчинено кримінальне правопорушення, яке полягало у нанесенні легких тілесних ушкоджень та пошкодженні особистого майна.

З метою встановлення вищевказаних осіб та притягнення їх до відповідальності, позивачем, 12.10.2015 року, до відділу поліції, було подано заяву за фактом вчинення вищезазначеного діяння, відомості по якій, слідчим відділом Індустріального ВП ГУ НП в Дніпропетровській області, було внесено до ЄРДР 11.03.2016 (кримінальне провадження №0000583).

Виходячи з того, що протягом семи років, органом досудового розслідування не було встановлено винуватих осіб, слідчими неодноразово виносилися постанови про закриття кримінального провадження, які скасовувалися та останніми ігнорувалися вказівки прокурора щодо проведення слідчих дій, позивач вважав за необхідне звернутися до суду з даним позовом, оскільки такі дії підірвали його довіру до правової системи держави, а також негативно плинули на стан його здоров`я та спричинили його значне погіршення, що підтверджується наданими до позову доказами.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 300 000,00 грн у якості відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ГУНП у Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового слідства, в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Державну Казначейську службу України.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ГУНП у Дніпропетровській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн (т. 2 а.с. 52-55).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, просить змінити оскаржуване рішення визначивши розмір стягнення з відповідача на користь позивача за спричинену йому моральну шкоду грошову суму в розмірі позовних вимог 300 000,00 грн (т. 2 а.с. 82-83).

Також, з рішенням суду першої інстанції не погодилось ГУНП у Дніпропетровській області та подало апеляційну скаргу та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі (т. 2 а.с. 61-75).

Учасники процесу не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційні скарги у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до копії талону повідомлення №000711, старшим лейтенантом МВМ-3 Індустріального РВ Савеленко Д. було прийнято заяву.

Згідно копії витягу з кримінального провадження №0000583, 11.03.2016 до ЄРРДР було внесено відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 , фабула якої викладена наступним чином: «12.10.2015 о 15:00 годині, невідомі особи, знаходячись в районі зупинки громадського транспорту по пров. Фестивальний в м. Дніпропетровську, спричинили легкі тілесні ушкодження ОСОБА_1 , у вигляді синця та садин на кінцівках (ЖЄО №4601)». Орган досудового розслідування: Індустріальне ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області. Правова кваліфікація: ч. 1 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження).

Відповідно до копії постанови про закриття кримінального провадження від 23.08.2021 винесеної дізнавачем СД ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Заіка О.В., закрито кримінальне провадження №0000583 від 11.03.2016 у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно з копії ухвали слідчого судді Індустріального районного суду Дніпропетровської області Мачурського О.М. від 08.10.2021 (справа №202/611/21, провадження №1-кс/202/5210/2021) постанову дізнавача СД ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Заіка О.В. від 23.08.2021 про закриття кримінального провадження №0000583 від 11.03.2016, скасовано. Під час постановлення вказаної ухвали слідчий суддя дійшов висновку про відсутність достатніх мотивів для закриття кримінального провадження, а також їх обґрунтування.

Згідно копії ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачурського О.М. від 29.11.2021, зобов`язано дізнавача СД ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000583, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 11.11.2021 (про проведення слідчих дій, а саме: встановлення власника малих архітектурних форм, які були демонтовані на зупинці громадського транспорту по пров. Фестивальний у м.Дніпрі в день скоєння злочину 12.10.2015).

Відповідно до копії постанови про закриття кримінального провадження від 16.12.2021 винесеної дізнавачем СД ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Заіка О.В., закрито кримінальне провадження №0000583 від 11.03.2016 у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно копії ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачурського О.М. від 01.02.2022, зобов`язано дізнавача СД ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000583, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 19.01.2022.

Згідно з копії ухвали слідчого судді Індустріального районного суду Дніпропетровської області Мачурського О.М. від 17.02.2022 постанову дізнавача СД ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Заіка О.В. від 16.12.2021 про закриття кримінального провадження №0000583 від 11.03.2016, скасовано. Під час постановлення вказаної ухвали слідчий суддя дійшов висновку про те, що вказана постанова суперечить приписам КПК України, а також слідчим суддею встановлено, що з моменту скасування постанови про закриття кримінального провадження від 23.08.2021 та до винесення нової постанови про закриття кримінального провадження від 16.12.2021, органом дізнання не проведено жодних дій для встановлення всіх обставин кримінального провадження та отримання всіх доказів, які мають відношення до події, що також вказує на неповноту досудового розслідування та передчасність прийняття такого рішення.

Також в матеріалах справи наявні письмові вказівки прокурора у кримінальному провадженні, докази виконання яких матеріали справи не містять.

Відповідно до копії повідомлення дізнавача СД ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Шпак О. від 23.02.2023, у кримінальному провадженні №0000583, досудовим розслідуванням не встановлено підозрюваних осіб, у зв`язку з чим воно буде 27.02.2023 направлено до суду, для закриття по строкам давності.

Згідно копії висновку спеціаліста судово-медичного експерта №4760 КЗ «ДНІПРОПЕТРОВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ДОР» від 13.10.2015 виявлені у ОСОБА_1 тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. Досліджувалися тілесні ушкодження у вигляді синця та садин на кінцівках.

Відповідно до копії терапевта від 20.10.2015 у ОСОБА_1 діагностовано гіпертонічну хворобу другої стадії; криза. Призначено лікування.

Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 19.02.2019, ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Частинами 1-2 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положенням частини 3 статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до висновку Верховного суду викладеного у постанові від 10.04.2019 прийнятого за результатами розгляду справи №464/3789/17, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам

ЄСПЛ вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Частиною 1 статті 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої палати Верховного суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18) зроблений висновок, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява №19773/92).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Згідно висновку до якого дійшла колегія суддів Верховного суду у постанові від 21.07.2021 року прийнятій за результатами розгляду справи №646/7015/19, суд встановивши надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за заявою позивача, неодноразове прийняття слідчими рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який для заявника демонструє ігнорування її доводів, дійшов обґрунтованого висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, з урахуванням вимоги виваженості, розумності і справедливості.

Відповідно до висновку колегії суддів Верховного суду висвітленого у постанові від 29.06.2022 року, прийнятій за результатами розгляду справи №554/2715/21, тривалість й неодноразова (систематичність) неправомірність дій органу досудового розслідування відносно позивача, є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Такі самі висновки містяться в Постановах Верховного суду №308/14232/18, від 01 грудня 2021 року у справі №180/2044/19, від 01 вересня 2021 року у справі №545/2344/20, від 10 березня 2021 року у справі №646/8234/19, від 16 вересня 2020 року у справі №638/6363/19 та ін.

Аналіз положень статті 23 ЦК України у взаємозв`язку з приписами ст. ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України та вищезазначеними висновками вказує, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Оскільки з наявних у матеріалах справи доказів, в тому числі зі змісту ухвал слідчого судді, які набрали законної сили, вбачається встановлення факту зволікання слідчих у здійсненні дій спрямованих на розкриття кримінального правопорушення, а також систематичність неправомірності їх дій, що виразилися у неодноразовому винесенні постанов про закриття кримінального провадження, і стало підставою для направлення клопотання до суду для закриття кримінального провадження за строками давності, суд першої інстанції вірно вважав наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу, такими діями, моральної шкоди.

Також суд першої інстанції вірно зауважив, що саме факт необхідності неодноразового оскарження дій органу досудового розслідування, доказування своєї правоти, і свідчить про наявність спричинення ОСОБА_1 моральних та душевних страждань і причинно-наслідкового зв`язку між цими протиправними діями органів державної влади та заподіяною шкодою.

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив визначаючи розмір спричиненої шкоди, зі стану здоров`я позивача; тривалості кримінального провадження; не встановлення винної особи, тобто відсутності логічного завершення кримінального провадження на яке сподівається кожний громадянин відносно якого вчинено протиправне діяння; постійного і тривалого відвідування органів досудового розслідування з метою спонукання останніх на вчинення дій спрямованих на встановлення істини, що не входить до звичайної діяльності позивача та призводить до моральних страждань.

Також судом вірно врахховано тривалу невизначеність у правових відносинах у зв`язку із скоєнням кримінального правопорушення та не розкриттям злочину, що в решті решт призвело до того, що стороною обвинувачення не було своєчасно подано клопотання про продовження строку досудового розслідування. В силу норми ч. 5 ст. 294 КПК України строк досудового розслідування, який закінчився, поновленню не підлягає, а тому цей злочин не буде розкрито у зв`язку із закриттям кримінального провадження з підстав закінчення строку досудового розслідування.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування враховуючи, що загальний строк розслідування цього провадження складав понад 7 років, що не може вважатися розумним строком і є достатньо тривалим, щоб заслуговувати на справедливу компенсацію, дійшов вірного висновку про те, що обґрунтованим і достатнім розміром відшкодування моральної шкоди є сума у 100 000 грн., яка підлягає стягненню з Державного бюджету на користь ОСОБА_1 . Колегія суддів вважає, що вказаний розмір відповідає принципу співмірності та розумності враховуючи обставини справи.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Посилання апелянта на праву позицію висловлену у постанові Верховного суду від 20.01.2021 року у справі №686/27885/19, колегія суддів не бере до уваги, оскільки обставини у справі №686/27885/19 є відмінними від обставин у даній справі.

Доводи апеляційних скарг, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянти не скористались наданими їм правами, не обґрунтували свої доводи апеляційної скарги, не надали суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені ГУНП у Дніпропетровській області у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Свистунова

М.Ю. Петешенкова