Справа № 450/721/21 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/3747/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Суди В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 вересня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що після смерті його матері ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина , яка складається з нерухомого та рухомого майна, в тому числі з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Стверджує, що крім нього спадкоємцями першої черги є його батько, ОСОБА_2 та сестра ОСОБА_4 , однак він прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління та володіння вказаною квартирою та іншим спадковим майном, а інші спадкоємці подали заяви про відмову від спадщини.

Зазначає, що в серпні 2018 року йому стало відомо, що 20 вересня 2000 року його мати склала заповіт, за яким все своє майно в рівних частках заповіла йому та ОСОБА_4 .

Вказує, що крім зазначеної 1/4 частини квартири його матері належала ще частка в майні, яке було набуте за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , зокрема:

-фактично закінчений будівництвом (100%), але не зданий в експлуатацію житловий будинок по АДРЕСА_2 , загальною площею 289.6 кв.м. із прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, зокрема: літньою кухнею, площею 62.2 кв.м.; гаражем площею 48.8 кв.м. та іншими спорудами;

-легковий автомобіль марки «ВАЗ 2107» 1993 року випуску, середня ринкова вартість якого станом на 19.10.2001 року становила 1520 доларів США;

-вантажний автомобіль, платформа С, марки «AVIA A31», 1985 року випуску, середня ринкова вартість якого станом на 19.10.2001 року становила 1715 доларів США.

Вважає, що вищезазначені автомобілі, які зареєстровано на відповідача, є спільним майном подружжя, а тому він як спадкоємець за заповітом має право на 1/2 частину вказаного майна

Наголошує, що відповідач всупереч встановленому законом 6-ти місячному строку на оформлення спадщини здав фактично завершений будівництвом будинок в експлуатацію, оформив та зареєстрував своє одноособове право власності на нього в цілому, однак, зважаючи на те, що вказаний будинок є спільною власністю подружжя, він, як спадкоємець за заповітом після смерті матері, має право на спадкування належної їй 1/2 частини вказаного майна

Звертає увагу, що не має можливості реалізувати своє право на оформлення спадкового майна в нотаріальному порядку, оскільки воно є зареєстроване на праві власності за відповідачем, який не визнає його права на спадкування та відмовляється надати свою згоду на визначення частки майна, належної спадкодавцю.

З наведених підстав просить:

-визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_2 від 12.02.2002 року серія КММ № 014055, видане на підставі рішення Порошнянської сільської ради Пустомитівського району№ 296 від 02.02.2002 року в частині належності ОСОБА_2 1/2 частини вказаного будинковолодіння;

-скасувати реєстрацію прав власності на ім`я ОСОБА_2 на 1/2 частину вказаного житлового будинку, вчинену «Львівським Обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 12 лютого 2002 року за № 108, реєстрова книша № 1;

-визначити, що частка померлої ОСОБА_5 у спільному сумісному майні подружжя з її чоловіком ОСОБА_2 становить 1/2 частину;

-визнати 1/2 частину житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 ; легкового автомобіля марки «ВАЗ 2107» 1993 року випуску; вантажного автомобіля марки «AVIA A31», 1985 року випуску спадковим майном померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 ;

-визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на 1/2 частину: житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами; легковий автомобіль марки «ВАЗ 2107» 1993 року випуску; вантажного автомобіля марки «AVIA A31», 1985 року випуску;

-стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості належної йому 1/2 частини у спадковому рухомому майні померлої ОСОБА_5 в розмірі 8 579.37 грн., що складається з: 1/2 частини вартості легкового автомобіля марки «ВАЗ 2107» 1993 року випуску в розмірі 4 031.11 грн., 1/2 частини вартості вантажного автомобіля марки «AVIA A31», 1985 року випуску в розмірі 4 548.26 грн.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості належної йому 1/4 у спадковому рухомому майні померлої ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 4289.69 грн., що складається з: 1/4 частини вартості легкового автомобіля легкового автомобіля марки «ВАЗ 2107» 1993 року випуску в розмірі 2015.56 грн. та 1/4 частини вартості вантажного автомобіля марки AVIA A31», 1985 року випуску в розмірі 2274.13 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений останнім судовий збір в розмірі 908 грн., витрати понесені на оплату проведених експертних досліджень в розмірі 1900 грн. та 4000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядоку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Виникнення права власності на нерухоме майно не залежить від його державної реєстрації, а залежить від закінчення будівництва, підтвердженого відповідною довідкою місцевих органів влади .

Зазначає, що спадщина відкрилася до 01 січня 2004 року, відтак до даних правовідносин не можуть застосовуватися норми ЦК України 2004 року, оскільки підлягають застосуванню положення ЦК УРСР, чинні на момент відкриття спадщини.

Вважає, що він, як спадкоємець, який прийняв частину спадщини, також є власником іншого спадкового майна, в тому числі і відповідної частини житлового будинку, а реєстрація за відповідачем права власності на будинок в цілому є порушенням його прав на спадкування належної йому частки в спадковому майні.

Вважає, що один із спадкоємців за заповітом ОСОБА_3 є такою, що не прийняла спадщину після смерті спадкодавця, а відтак її частка в спадковому майні переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівно.

І оскільки він прийняв спадщину, то саме до нього переходить та частина, яку не прийняла ОСОБА_3 , а тому висновки суду про те, що йому належить лише 1/2 частина спадкового майна не відповідають вимогам закону. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У зв`язку з смертю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2022 року апеляційне провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_1 було зупинено до вступу у справу правонаступників, і як вбачається з копії спадкової справи, із заявою про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Ухвалою судового засідання від 25 травня 2023 року як правонаступника відповідача ОСОБА_2 , до участі у справі залучено ОСОБА_6 , який є спадкоємцем майна померлого за заповітом.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Стаття 534 ЦК УРСР 1963 року передбачала що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Згідно з положеннями статті 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Стаття 549 згаданого вище Кодексу передбачає дії, що свідчать про прийняття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до статті 553 Цивільного Кодексу України 1963 року, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодних дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивача ОСОБА_1 , та третьої особи ОСОБА_3 , а також на момент смерті дружина відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно 08.08.2018 року.

З наявної в матеріалах справи копії спадкової справи № 1228/04, заведеної після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що син спадкодавця ОСОБА_5 - ОСОБА_1 , 22 грудня 2004 року звернувся до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, у якій зазначив спадковим майном лише частину квартири АДРЕСА_1 , а також вказав, що крім нього спадкоємцями є чоловік померлої ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що незважаючи на те, що право власності на спірний житловий будинок було оформлене 12.02. 2002 року, спадкоємець ОСОБА_1 у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину не зазначив його серед спадкового майна, не включив його до складу спадкового майна.

В матеріалах спадкової справи є заява з підписами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , завіреними нотаріусом 23 грудня 2004 року, про те, що цією заявою і дочка померлої ОСОБА_3 , і чоловік померлої ОСОБА_2 від оформлення своїх спадкових прав відмовляються і дають згоду на видачу свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 .

Матеріалами справи безспірно підтверджується, що спадкоємці за законом і ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 на день смерті спадкодавця були зареєстровані і проживали разом зі спадкодавцем, ОСОБА_5 , за адресою АДРЕСА_3 , і після її смерті залишилася проживати у цій квартирі, а відтак відразу ж фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, що з врахуванням положень пункту 1 статті 549 ЦК УРСР 1963 року свідчить про прийняття ними спадщини.

З матеріалів спадкової справи також вбачається, що заява про прийняття спадщини подана ОСОБА_1 до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори поза межами шестимісячного строку, лише 22.12.2004 року, більше ніж через три роки з моменту відкриття спадщини.

Заяви з підписами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , завіреними нотаріусом 23 грудня 2004 року, про те, що цією заявою і дочка померлої ОСОБА_3 , і чоловік померлої ОСОБА_2 від оформлення своїх спадкових прав відмовляються і дають згоду на видачу свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 , тобто, заява про відмову спадщини, також подана поза межами шестимісячного строку, передбаченого статтею 553 ЦК УРСР 1963 року.

Оскільки заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відмову від спадщини подані з пропуском шестимісячного терміну, як цього вимагає стаття 553 ЦК УРСР 1963 року, тому такі заяви не є відмовою від прийняття спадщини, а відтак колегія суддів приходить до висновку, що і ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 спадщину прийняли, оскільки у встановлений законом строк не відмовилися від її прийняття.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 залишилися її чоловік, ОСОБА_2 , та діти син, ОСОБА_1 та донька, ОСОБА_3 , що спростовує висновки суду першої інстанції про те, що спадкоємцем за законом є лише ОСОБА_1 , а інші спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спадщину не прийняли та відмовилися від її прийняття.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, з копії спадкової справи, ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дольницькою Л. М. 20.09.2000 року, зареєстрований в реєстрі за № 4221, за умовами якого на випадок своєї смерті ОСОБА_5 своїм майном розпорядилась, заповівши усе належне їй майно на день її смерті своїм дітям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

А відтак, спадкоємцями майна померлої ОСОБА_5 за заповітом є її діти: син, ОСОБА_1 та донька ОСОБА_3 .

І оскільки ОСОБА_5 склала заповіт, то з врахуванням положень статті 524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство після її смерті мало здійснюватися за заповітом.

Однак, матеріалами справи підтверджується, що 27.12.2004 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину саме за законом на спадкове майно, а саме: 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала спадкодавцю, ОСОБА_5 , а не за заповітом, що міститься в матеріалах спадкової справи.

Тобто, лише один зі спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , її син ОСОБА_1 , за наявності заповіту, складеного ОСОБА_5 20.09.2000 року, успадкував в порядку спадкування за законом 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Іншого майна, належного на праві власності спадкодавцю ОСОБА_5 на день її смерті, спадкоємець ОСОБА_1 не зазначив, в тому числі і майна, з приводу якого звернувся до суду з даним позовом про визнання за ним права власності вже в порядку спадкування за заповітом.

Колегія суддів вважає, що оскільки є чинним заповіт, яким охоплено все спадкове майно, і обоє спадкоємців за заповітом і син, ОСОБА_1 , і донька, ОСОБА_3 , прийняли спадщину після смерті матері, ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , від спадщини не відмовилися, а заява ОСОБА_3 про відмову від спадщини подана з пропуском шестимісячного строку, а відтак така заява не є відмовою від прийняття спадщини (що за законом, що за заповітом), то спадкоємців за заповітом є двоє дітей спадкодавця: син, ОСОБА_1 та донька, ОСОБА_3 .

Позовними вимогами ОСОБА_1 , окрім інших, є визнання за позивачем ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на 1/2 частину: житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами; легковий автомобіль марки «ВАЗ 2107» 1993 року випуску; вантажного автомобіля марки «AVIA A31», 1985 року випуску.

Звернувшись з позовними вимогами, в тому числі і про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач у позовній заяві зазначив відповідачем лише ОСОБА_2 , який не є спадкоємцем за заповітом, оскільки ОСОБА_5 20.09.2000 року склала заповіт, за яким все своє майно заповіла в рівних частках синові ОСОБА_1 та доньці ОСОБА_7 .

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно з ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно зі статтею 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Згідно із частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч. 3 ст. 51 ЦПК України).

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі №226/817/19 (провадження №61-6327св20) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі №759/19779/18 (провадження №61-4523св21) вказано, що «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.»

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі №523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не прийняла спадщину, оскільки, як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_3 відмовилася від спадщини поза межами шестимісячного строку, а відтак таку заяву ОСОБА_3 не можна вважати відмовою від спадщини.

Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_5 є її син, ОСОБА_1 , який є позивачем у цій справі, та донька, ОСОБА_3 , яка залучена до участі у справі, як третя особа.

У цій справі предметом спору, окрім іншого, є визнання 1/2 частини житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 ; легкового автомобіля марки «ВАЗ 2107» 1993 року випуску; вантажного автомобіля марки «AVIA A31», 1985 року випуску спадковим майном померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 ; визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на 1/2 частину: житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами; легкового автомобіля марки «ВАЗ 2107» 1993 року випуску; вантажного автомобіля марки «AVIA A31», 1985 року випуску; стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості належної йому 1/2 частини у спадковому рухомому майні померлої ОСОБА_5 в розмірі 8 579.37 грн., що складається з: 1/2 частини вартості легкового автомобіля марки «ВАЗ 2107» 1993 року випуску в розмірі 4 031.11 грн., 1/2 частини вартості вантажного автомобіля марки «AVIA A31», 1985 року випуску в розмірі 4 548.26 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, який стосується, в тому числі і права ОСОБА_3 на спадкове майно, яка є спадкоємцем за заповітом, розглянув справу без залучення її до участі у справі, як відповідача.

Залучивши до участі у справі як відповідача лише ОСОБА_2 , який, як вбачається з позовної заяви, є єдиним відповідачем, залученим позивачем до участі у справі, позивач не врахував ту обставину, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем за заповітом, спадкового майна, належного спадкодавцю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного нею 20.09.2000 року, не має права на обов`язкову частку, а відтак не є належним відповідачем щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

Вважаючи спадкоємця за заповітом ОСОБА_3 такою, що не прийняла спадщини, і тому не має права на спадкування за заповітом, складеним ОСОБА_5 20.09.2000 року, позивач не врахував, що за таких обставин, а саме, вважаючи, що інші спадкоємці за заповітом відсутні, повинен був залучити відповідачем у справі орган місцевого самоврядування.

Аналізуючи позовну заяву, зазначені у ній позовні вимоги, зазначений позивачем склад сторін, з огляду на те, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем ні за законом, ні за заповітом, а орган місцевого самоврядування не був залучений до участі у справі, як відповідач, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом були заявлені до неналежного відповідача.

Спадкоємець за заповітом ОСОБА_3 до участі у справі, як відповідач, позивачем не залучена, хоча рішення стосується прав та законних інтересів ОСОБА_3 а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом слід відмовити через неналежний склад відповідачів у справі.

За таких обставин оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на спадкове майно з цих підстав.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 та від 06 квітня 2021 року у справі 910/10011/19.

На думку колегії суддів позивач, звернувшись з позовними вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_2 від 12.02.2002 року серія КММ № 014055, видане на підставі рішення Порошнянської сільської ради Пустомитівського району№ 296 від 02.02.2002 року в частині належності ОСОБА_2 1/2 частини вказаного будинковолодіння; скасування реєстрації прав власності на ім`я ОСОБА_2 на 1/2 частину вказаного житлового будинку, вчинену «Львівським Обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 12 лютого 2002 року за № 108, реєстрова книша № 1; визначення, що частка померлої ОСОБА_5 у спільному сумісному майні подружжя з її чоловіком ОСОБА_2 становить 1/2 частину; визнання 1/2 частини житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 ; легкового автомобіля марки «ВАЗ 2107» 1993 року випуску; вантажного автомобіля марки «AVIA A31», 1985 року випуску спадковим майном померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , обрав неефективний спосіб захисту, який не зможе призвести до відновлення порушених, як вважає ОСОБА_1 , його прав та законних інтересів.

І оскільки колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, це також є самостійною підставою для відмови у задоволенні зазначених вище позовних вимог саме з цих підстав

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 вересня 2021 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26.10.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк