КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 759/6501/21 Головуючий у суді першої інстанції - П`ятничук І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року та на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_5 , до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_3 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_5 , звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про вселення та визначення порядку користування житловим приміщення та просила суд винести рішення, яким вселити її разом з неповнолітніми дітьми в квартиру АДРЕСА_1 , визначити порядок користування вказаною квартирою, виділивши в її користування з залежними особами наступні приміщення: кімнати «6» площею 10,2 кв.м., та «8» площею 11,8 кв.м., а в користування відповідача виділити кімнату «5» площею 12,9 кв.м., суміжну кімнату «7» площею 11,4 кв.м. та місця загального користування (коридор, туалет, ванну кімнату, кухню) залишити в спільному користуванні сторін, стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 09 вересня 2005 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_1 . Від даного шлюбу сторони мають двох синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначала, що в період шлюбу, в травні 2013 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом КМНО Михайленко С.І. Відповідно до умов договору спірна 3-х кімнатна квартира, загальною площею 68,6 кв.м., житловою площею 48,0 кв.м. була придбана нею та відповідачем в рівних частинах по 1/2 частині кожному.

Позивач вказувала, що протягом тривалого часу відповідач зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки, не надав допомоги на утримання дітей, що змусило її в березні 2017 року звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року шлюб між нею та ОСОБА_1 було розірвано.

Крім того, зазначила, що вона неодноразово намагалась вселитись в квартиру АДРЕСА_1 , але відповідач чинить їй перешкоди, в зв`язку з чим вона зверталась до органів поліції, Служби у справах дітей та сім`ї з приводу порушення її житлових прав.

Вказувала, що на теперішній час в спірній квартирі зареєстрована вона, двоє неповнолітніх дітей, а також відповідач по справі, але реально спірною квартирою користується відповідач по справі.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_3 разом з неповнолітніми: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 .

В інші частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом не визначено порядок користування квартирою між сторонами, який є основним критерієм для спільного проживання двох сімей на одній житловій площі. Відтак, вважає, що фактично спір не вирішено, а сторони обмежуються у правах на закріплення за ними певних житлових площ квартири, якими вони мають законне права розпоряджатися на власний розсуд, не мають можливості визначити приналежну кожній стороні грошову частку за оплату комунальних послуг, виходячи із закріплених за ними приміщень та здійснити фактичне розподілення особових рахунків між собою, для уникнення перекладення відповідальності за несплату комунальних послуг однією стороною на іншу.

Апелянт наголошує, що оскаржуваним рішенням про вселення без визначення окремих приміщень було порушено інтереси його дружини та малолітньої дитини, які на законних підставах там зареєстровані та проживають.

Разом з тим, апелянт вважає, що прийняттю оскаржуваного незаконного рішення сприяла необґрунтована ухвала суду першої інстанції від 16 березня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання сторони відповідача про зупинення розгляду даної справи в частині вселення до моменту прийняття рішення у справі №759/18800/22 про припинення права власності на частку у спільному майні.

Враховуючи наведене, апелянт просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року та ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року повністю, постановити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

11 вересня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 , відповідно до якого остання не погоджується із доводами апеляційної скарги та наголошує, що саме вона звернулась до суду із вимогою про визначення порядку користування спірною квартирою та вона не оскаржувала рішення в цій частині, а в суді першої інстанції відповідач та його представник заперечували проти задоволення цієї вимоги судом.

Позивач вважає, що вимога про зупинення розгляду справи була заявлена відповідачем з метою затягування розгляду справи, а судом обґрунтовано відмовлено в її задоволенні, а тому у відзиві ОСОБА_3 просить залишити вимоги апеляційної скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 , адвокат Зінченко Д.В. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Позивачка ОСОБА_3 та третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинського районної у місті Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 54, 55 т.2) до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2005 року, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року було розірвано (а.с. 17).

В період шлюбу у сторін народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 12-13).

25 жовтня 2018 року Святошинським районним судом м. Києва було винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 жовтня 2018 року і до досягнення повноліття дітей (а.с. 18).

З матеріалів справи вбачається, що в період шлюбу 14 травня 2013 року сторонами - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було придбано 3-х кімнатну квартиру в рівних долях по 1/2 частині кожному, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, що посвідчений 14 травня 2013 року приватним нотаріусом КМНО Михайленком С.А. (а.с. 8).

Відповідно до технічного паспорту ТОВ «МІСЬКСПЕЦЕКСПЕРТ», на даний час спірна квартира складається з 4-х кімнат, площею 12,9 кв.м., 10,2 кв.м., 11,4 кв.м., 11,87 кв.м. (а.с. 9-10).

Також судом було встановлено, що позивачка у справі ОСОБА_3 20 січня 2021 року та 25 березня 2021 року зверталась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житловим фондом Святошинського району м. Києва» з заявою про сприяння у вселенні та укладенні окремого договору по оплаті комунальних послуг по спірній квартирі (а.с. 19-20).

23 березня 2021 року ОСОБА_3 зверталась до Святошинського УП в м. Києві та Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про чинення перешкод у користуванні спірною квартирою (а.с. 21-22).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги в частині вселення ОСОБА_3 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартиру АДРЕСА_1 підлягають задоволенню, оскільки вони не можуть потрапити до спірної квартири, хоча мають право користування вказаним житловим приміщення, а тому підлягають вселенню до спірної квартири.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою суд першої інстанції зазначив, що дані вимоги суперечать положенням ст. 317,319 ЦК України, оскільки позивачка просить визначити у її та дітей користування житлові кімнати площею 10,2 кв.м., 11,8 кв.м., а в користування відповідача виділити кімнату площею 12,9 кв.м., місця загального користування та суміжну кімнату площею 11,4 кв.м. залишити у спільному користуванні, однак такий порядок за висновками суду суперечитиме положенням ст. 358 ЦК України, відповідно до якої кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Обґрунтовуючи дані висновки в цій частині суд також послався на те що, позивачем в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надано суду жодних доказів, які б визначали технічні характеристики квартири для можливості визначення судом порядку користування жилим приміщенням між співвласниками житла. За даних обставин суд позбавлений можливості самостійно визначити наявність технічних можливостей для визначення порядку користування жилим приміщенням між співвласниками житла, а запропонований порядок користування позивачем, суперечить вимогам закону.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

У справі, яка переглядається ОСОБА_3 , звертаючись до суду з указаним позовом, посилався на те, що відповідач у справі ОСОБА_1 чинить їй та їх спільним синам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перешкоди у користуванні спірною квартирою. На підтвердження цих обставин надала відповідні докази.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом.

Крім того відповідно до положень статті 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним (стаття 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Отже, за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

Заперечення іншого співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від квартири тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

У справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлено, що позивачка у справі ОСОБА_3 є власником 1/2 частини спірної квартири.

У зв`язку із тим, що відповідач чинить їй та їх спільним синам - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перешкоди в користуванні квартирою, права останньої підлягають захисту шляхом зобов`язання вселення вказаних осіб до зазначеної квартири.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про вселення її та їх спільних із відповідачем дітей до спірної квартири, належним чином оцінив наявні у матеріалах справи докази, правильно визначив характер спірних правовідносин, та врахувавши наявність конфліктних відносин між сторонами справи, дійшов правильного висновку про задоволення позову у цій частині.

Сам факт заперечень проти позову, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про невизнання, оспорення прав позивача. Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, а рішення суду законним та обґрунтованим.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує і те, по позивачка у справі погодилася із висновками суду першої інстанції щодо відмови їй у задоволенні позовних вимог в частині встановлення порядку користування спільною власністю та апеляційної скарги щодо цього не подавала.

Доводи апелянта про те, що сам факт вселення позивачки та їх спільних дітей до спірної квартири без встановлення порядку користування житловими кімнатами та місцями загального користування не є підставою для скасування вказаного рішення суду, оскільки співвласники згідно до положень ст. 358 ЦК України вправі самі визначити порядок користування спільним майном. Крім того, відповідач як співвласник не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про встановлення порядку користування спільним майном.

Перевіряючи доводи апелянта щодо законності та обґрунтованості ухвали районного суду від 16 березня 2023 року в частині відмови в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до розгляду Святошинським районним судом міста Києва цивільної справи № 759/18800/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні та стягнення витрат на утримання та збереження майна, колегія суддів враховує наступне.

Згідно до до положень п. 14 ч.1 ст. 353 Цивільний процесуальний кодекс України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо зупинення провадження у справі.

Частиною 2 вказаної статі передбачено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. ( п. 6 ч.1 ст. 251 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у вказаній справі до розгляду Святошинським районним судом міста Києва цивільної справи № 759/18800/22 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що зазначені відповідачем у справі обставини не свідчать про те, що ухвалення рішення у даній справі повністю залежать від вирішення спору у справі № 759/18800/22.

Обґрунтовуючи свій висновок суд першої інстанції відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року, де викладено висновок про те, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

Апеляційний суд повністю погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки зазначені відповідачем обставини не є безумовною підставою для зупинення провадження у справі.

Крім того, відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень Святошинським районним судом міста Києва 03 серпня 2023 року ухвалено рішення у цивільної справи № 759/18800/22, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні та стягнення витрат на утримання та збереження майна - відмовлено. Дане рішення набуло чинності та не оскаржувалося сторонами в апеляційному порядку.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалені судові рішення відповідають вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року та ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв