Справа № 128/3096/23
РІШЕННЯ

Іменем України

30 жовтня 2023 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючої судді Бондаренко О.І.

секретаря судового засідання Літневської А.Р.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна при розірванні шлюбу,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького районного суду вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна при розірванні шлюбу, мотивуючи позовні вимоги тим, що 17.06.2006 зареєстрував шлюб з відповідачем по справі; від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останніми роками стосунки з відповідачкою розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Кожен з нас живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. Вказує, що вони з відповідачкою сімейного життя не ведуть, спільне господарство ними разом не ведеться з січня 2020 року, шлюбних стосунків не підтримують, а отже збереження шлюбу неможливе.

Також позивач зазначає, що за час шлюбу за спільні кошти в інтересах сім`ї було сторонами придбано у спільну власність наступне майно: земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0228, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1021 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0312, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,15 га з цільовим призначенням - для введення особистого селянського господарства; земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0503, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1186 га з цільовим призначенням - для введення особистого селянського господарства; побудовано житловий будинок загальною площею (кв.м): 240.3, житлова площа (кв.м): опис: житловий будинок (А); тераса; тераса; свердловина (№1); сентик (№2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :03:001:0228, право власності якого зареєстровано за ОСОБА_2 .

З огляду на те, що домовленості між сторонам з приводу поділу спільного майна не досягнуто, позивач дійшов висновку про наявність підстав для визнання за кожною зі сторін, в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя, права власності на половину частки в спірному майні, а саме: земельної ділянки площею 0,1021 га; земельної ділянки площею 0,1021 га 0,15 га; земельної ділянки площею 0,1185 га та житловому будинку загальної площі (кв.м): 240.3, оскільки вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

Позивач ОСОБА_1 в підготовче судове засідання не з`явився, попередньо надав суду заяву, за якою позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче судове засідання надала суду заяву, за якою позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує щодо їх задоволення та просить справу розглядати у її відсутність.

Відзив на позовну заяву позивача відповідачем у встановлений судом строк не подавався, а тому відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України суд ухвалює рішення в підготовчому судовому засіданні.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Як встановлено по справі, що 17.06.2006 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 2006 року червня місяця 17 числа зроблено відповідний актовий запис за № 1175, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.11).

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в Книзі реєстрації народження 2006 року листопада місяця 6 числа зроблено відповідний актовий запис за № 3494, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 06.11.2006 року (а.с.12). Спільний неповнолітній син ОСОБА_3 зареєстрований та проживає з відповідачкою за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.13).

В період спільного проживання у шлюбі сторонами набуто наступне майно:

земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0228, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1021 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 778349, виданий ОСОБА_2 на підставі договору купівлі- продажу земельної ділянки, реєстр № 1438 від 05.10.2011, ВРМ 253257; прив. Нотаріус ОСОБА_4 , вартістю 30 000,00 грн. (а.с.17); земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0312, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,15 га з цільовим призначенням - для введення особистого селянського господарства, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 01.10.2015, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г. на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі № 1098, вартістю 66 000,00 грн. (а.с.14).;

земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0503, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1186 га з цільовим призначенням - для введення особистого селянського господарства, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05.04.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г. на моє ім`я, ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі № 562, вартістю 30 000,00 грн. (а.с.15-16).

Також, побудовано житловий будинок загальною площею (кв.м): 240.3, житлова площа (кв.м): опис: житловий будинок (А); тераса; тераса; свердловина (№1); сентик (№2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :03:001:0228, право власності якого зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 20.07.2023, індексний номер витягу 339749590, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020, номер відомостей про речове право: 51056219, вартістю 1 746 000,00 грн (а.с. 18).

Відповідно до ст.112 СК України судом з`ясовано, що спільне сімейне життя у сторін не склалося через несумісність характерів та різних поглядів на життя, різні інтереси, уподобання. Кожен живе відокремленим життям. Шлюб існує лише формально.

Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не можливе.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

За ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Суд прийшов до висновку, що шлюб подружжя сторін слід припинити його розірванням.

Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Відповідно до ч.2 ст.114 СК України, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

За змістом п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Враховуючи, що шлюб існує лише формально, цінність шлюбних відносин була втрачена для обох сторін, тому суд вважає, що позов є обґрунтованим, та таким, що підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог з приводу поділу спільного майна подружжя, суд виходить з наступного.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що вказані у п. 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-71 СК України та 372 ЦК України.

Як вбачається з абз. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд зазначає, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України в редакції чинного на час придбання спірного будинку.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно зі ст.71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не надала суду доказів, які заперечують вищевказані висновки суду, тому суд приймає рішення на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

За таких обставин суд вважає позов доведеним та таким, що підлягає до задоволення, а невизнане право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частку спільного майна в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя.

Так, із змісту прохальної частини позовної заяви слідує, що позивачем було сплачено судовим збором в загальному розмірі 9 125,60 грн.

Відповідачем визнано позовні вимоги до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до положень ч. ч. 1 і 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, відповідачем подано заяву про визнання позову до початку розгляду справи по суті, то судовий збір мав бути сплачений в розмірі 4 562,80 грн. - 50 % від усієї суми судового збору, а саме від 9 125, 60 грн.

Також, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати в сумі 4 562,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 104 ч.2, 105 ч.3, 110, 112, 114 ч.2 СК України, ст. ст. 2, 4, 11, 12, 13, 74, 141, 142, 200, 206, 247, 258, 263, 264, 265, 355 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задоволити.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 17.06.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис за № 1175 - розірвати.

Після розірвання шлюбу прізвище дружини залишити « ОСОБА_5 ». Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:

- земельну ділянку кадастровий номер :03:001:0228, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1021 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- земельну ділянку кадастровий номер :03:001:0312, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,15 га, з цільовим призначенням для введення особистого селянського господарства; - земельну ділянку кадастровий номер :03:001:0503, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1186 га, з цільовим призначенням для введення особистого селянського господарства;

- житловий будинок загальною площею (кв.м): 240.3, житлова площа (кв.м): 94.1, опис: житловий будинок (А); тераса; тераса; свердловина (№1); сентик (№2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . У порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на: - 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0312, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,15 га, з цільовим призначенням для введення особистого селянського господарства, за кожним;

- 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0312, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,15 га, з цільовим призначенням для введення особистого селянського господарства, за кожним;

- 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0503, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1186 га, з цільовим призначенням для введення особистого селянського господарства, за кожним;

- 1/2 частки житлового будинку загальною площею (кв.м): 240.3, житлова площа (кв.м): опис: житловий будинок (А); тераса; тераса; свердловина (№1); сентик (№2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за кожним.

Управлінню Державної казначейської служби України у Вінницькому районі повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сплачений ним судовий збір, в розмірі 4 562,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 судові витрати в сумі 4 562,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Оксана БОНДАРЕНКО