Справа № 161/629/23 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П.
Провадження № 22-ц/802/964/23 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Трикош Н. І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2023 року та додаткове рішення від 28 серпня 2023 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 у січні 2023 року звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання договору недійсним. Вимоги обґрунтовував тим, що за договором купівлі-продажу від 02 серпня 2021 року він передав відповідачу, а остання прийняла у власність земельні ділянки площею 0,1199 га кадастровий номер :03:001:0126, площею 0,0599 га кадастровий номер :03:001:2636, площею 0,0599 га кадастровий номер :03:001:2638. Договір посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ходачинським Р. О., зареєстрований в реєстрі за № 448. На час укладення договору на земельних ділянках вже було збудовано будинок об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2010 року у справі № 2-2875/10 за ОСОБА_5 визнано право власності на таке майно, а на час розгляду справи він був власником земельних ділянок. На підставі оспорюваного договору продано лише земельні ділянки без продажу об`єкта незавершеного будівництва, що знаходиться на цих земельних ділянках, при цьому до покупця фактично безоплатно перейшов об`єкт незавершеного будівництва. Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок від 02 серпня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ходачинським Р. О., зареєстрований в реєстрі за № 448.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2023 року позов задоволено, визнано недійсним договору купівлі-продажу земельних ділянок від 02 серпня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ходачинським Р. О., зареєстрований у реєстрі за № 448, за яким ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 прийняла у власність земельні ділянки площею 0,1199 га кадастровий номер :03:001:0126, площею 0,0599 га кадастровий номер :03:001:2636, площею 0,0599 га кадастровий номер :03:001:2638. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Додатковим рішенням суду від 28 серпня 2023 року стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Відповідач ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вищевказані судові рішення. Вважає, що вони є незаконним та необґрунтованими, такими, що прийняті з допущенням помилок у питаннях факту, щодо встановлення обставин у справі, так і у питаннях права, у застосуванні норм матеріального та процесуального права. Позивач, подаючи позовну заяву, повинен був подати усі наявні у нього документи, докази, що підтверджують позовні вимоги. Після закриття підготовчого провадження у цій справі представником позивача подано до суду документи, клопотання про виклик свідка, які суд першої інстанції задовольнив та прийняв до матеріалів справи. Неможливості подання таких доказів та клопотань у строки, передбачені процесуальним законодавством, не обґрунтовано. Якщо позивач знав про наявність рішення суду від 12 квітня 2010 року, то уже мав намір та умисел ввести в оману відповідача, з метою у майбутньому подати такий позов, чи намагається порушити права та інтереси законного власника, оскільки їй про наявність такого рішення відомо не було, як і про відомості, що там зазначені. Жодних відомостей про будинок чи об`єкт незавершеного будівництва не було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На момент укладення спірного договору купівлі-продажу сторони не порушили вимог чинного законодавства, оскільки відомості про здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно чи на об`єкт незавершеного будівництва на день укладення спірного договору були відсутні. Відсутні підстави стверджувати, що у день укладення спірного договору до неї перейшло безпідставно у власність нерухоме майно, що було розташоване на спірній земельній ділянці, що унеможливлює визнання такого договору недійсним. Укладаючи договір, сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків і у повному обсязі виконали його умови, позивач не спростував таких фактів та не надав на заперечення цього жодних документів. На час укладення договору були відсутні зареєстровані обмеження у використанні земельних ділянок. Позивач не надав доказів на підтвердження відсутності у нього наміру продавати спірні земельні ділянки, довіреність між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не скасована, недійсною не визнана. Копія технічного паспорту від 2010 року не підтверджує існування заборон на укладення спірного договору купівлі-продажу. Вона особисто зверталася із заявою про початок будівельних робіт, про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна та виготовлення технічної документації. Висновки суду, викладені у рішенні та взяті зі слів позивача, є передчасними, недостовірними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Щодо додаткового рішення суду від 28 серпня 2023 року вказала, що у суді першої інстанції заперечувала заявлений позивачем розмір судових витрат, які поніс на правничу допомогу, оскільки вважає такі витрати значно завищеними та такими, що не відповідають реальній необхідності. Подана позовна заява складена на одну сторінку без аналізу судової практики, чинного законодавства та будь-якого обґрунтування позовних вимог, є загальною та такою, що не потребувала багато часу на її підготовку. Сума витрат є завищено, неспівмірною зі складністю справи та фактично недоведеною. Ця справа не належить до категорії складних. Відсутні докази значної затрати часу для підготовки позову до суду чи виготовлення копій, вивчення законодавства та судової практики. Обґрунтування позову базувалося виключно на кількох статтях. Квитанція від 14 серпня 2023 року не підтверджує оплату правничих послуг у цій справі. Піддає сумніву подані позивачем документи та факт оплати, понесення витрат позивачем. Участь представника позивача у судових засіданнях у кількості 4 годин не підтверджено, тому розмір витрат у цій частині в розмірі 8000 грн також є завищеним. Стягнення на користь позивача надмірно великої суми витрат на правову допомогу додатково покладе на неї тягар фінансової заборгованості у зв`язку із тим, що нею разом із позивачем два роки тому були обумовлені усі істотні умови договору купівлі-продажу, що був засвідчений нотаріусом, а станом на сьогодні позивач передумав і вирішив, що тоді він уклав недійсний правочин. Зі сторони відповідача жодної вини не встановлюється, а поведінка позивача так чи інакше порушує права та інтереси відповідача та накладає на нього невиправданий тягар.

Просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2023 року у цій справі, ухвалити нове судове рішення яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним відмовити, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати.

Від відповідача ОСОБА_4 19 вересня 2023 року надійшли клопотання про долучення документів та доповнення до апеляційної скарги, відповідно до змісту яких вона вважає, що пояснення свідка не можуть бути належним підтвердженням фактів, які повинні бути установлені судом у цій справі. Такі факти повинні ґрунтуватися на письмових доказах. Позивач не надав доказів існування об`єкту незавершеного будівництва на відчужених ним земельних ділянках у 2021 році. Адреса об`єкту присвоєна нещодавно, вона самостійно зверталась до відповідних органів із заявами про початок будівельних робіт, присвоєння адреси та виготовлення технічної документації. Документи, що досліджувалися нотаріусом при засвідченні договору, чинні та недійсними не визнавалися. Показання свідка, сина позивача, який є заінтересованою особою, не можуть бути визнані допустимим доказом факту досягнення згоди між сторонами спору щодо укладення чи не укладення договору, як і наявності чи відсутності на земельних ділянках, що відчужувалися, об`єкта незавершеного будівництва.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_1 заперечував щодо вимог апеляційної скарги, просив залишити скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задовленню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні правочину щодо земельних ділянок, доля об`єкту незавершеного будівництва, який з находиться на них, його сторонами не вирішено, що свідчить про порушення вимог ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України і у розумінні ст. ст. 203, 204, 215 ЦК України є підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним.

Колегія суддів з висновком суду першої інстанції не погоджується з таких підстав.

Судом встановлено, що 02 серпня 2021 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ходачинським Р. О. та зареєстрований в реєстрі за № 448. За умовами договору продавець ОСОБА_3 передав, а покупець ОСОБА_4 отримала у власність земельні ділянки площею 0,1199 га, кадастровий номер: :03:001:0126, площею 0,0599 га, кадастровий номер: :03:001:2636 та площею 0,0599 га, кадастровий номер: :03:001:2638, які розташовані у с. Тарасове Луцького р-ну Волинської обл.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2010 року у справі № 2-2875/10 за ОСОБА_6 визнано право власності на спадкове майно за заповітом, що залишилося після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, зокрема зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Дана презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки це не буде спростовано, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач ОСОБА_3 як підставу недійсності договору купівлі-продажу земельних ділянок від 02 серпня 2023 року вказав недотримання під час укладення договору принципу юридичної єдності земельної ділянки та побудованого на ній нерухомого майна, що закріплений у ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

За положеннями ч. 1 ст. 120 ЗК України, якою встановлено, що в разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Враховуючи цей принцип, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Тобто за загальним правилом, закріпленим у вищевказаних нормах статей, особи, які набули право власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

У справі, що переглядається, позивач ОСОБА_3 зазначає, що на земельних ділянках, які були відчужені ним за спірним договором купівлі-продажу, станом на 02 серпня 2021 року існував об`єкт незавершеного будівництва, який на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2010 року у справі № 2-2875/10 належить ОСОБА_6 .

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України (у редакції, чинній станом на день укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок), право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Вищевказаним рішенням суду за ОСОБА_6 визнано право власності на сукупність матеріалів, обладнання тощо, що використовувались у процесі створення нового майна, однак не на завершений будівництвом житловий будинок (нерухоме майно), право власності на яке реєструється у встановленому законом порядку. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_6 здійснив належні дії щодо прийняття завершеного будівництвом нерухомого майна до експлуатації, та/або реєстрації права власності на новостворене нерухоме майно до 02 серпня 2021 року. У матеріалах справи також відсутні докази існування реєстрації ОСОБА_6 спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва у порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Принцип юридичної єдності земельної ділянки та побудованого на ній нерухомого майна може застосовуватися виключно до правовідносин, у яких об`єктами є нерухоме майно (завершене будівництвом новостворене нерухоме майно), право власності на яке зареєстроване у встановленому законом порядку і відчужене, та розташована під таким нерухомим майном земельна ділянка, доля якої під час відчуження нерухомості не визначена.

Земельні ділянки, які були предметом продажу, належали позивачу ОСОБА_3 і нерухоме майно на цих земельних ділянках, яке б належало позивачу ОСОБА_3 , відсутнє.

Договір купівлі продажу між сторонами від 02 серпня 2021 року укладено щодо трьох земельних ділянок: площею 0,1199 га, кадастровий номер: :03:001:0126, площею 0,0599 га, кадастровий номер: :03:001:2636 та площею 0,0599 га, кадастровий номер: :03:001:2638, які розташовані у с. Тарасове Луцького р-ну Волинської обл. Відповідно до п. 1. 2 Договору, земельні ділянки належать продавцю на підставі договору дарування земельних ділянок, посвідченого 23 березня 2015 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ходачинським Р. О. за реєстровим № 300 (площею 0,1199 га кадастровий номер: :03:001:0126 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 28) та площею 0,0599 га кадастровий номер: :03:001:2638 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 28) та на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 311911, виданого 20 березня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у Луцькому районі Волинської області на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2007 року у справі № 2-6186/2007.

Згідно ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2007 року у справі № 2-6186, яка розміщена у Єдиному державному реєстрі судових рішень, ОСОБА_3 , ОСОБА_7 у порядку спадкування в рівних долях перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,1199 га в с. Тарасове Луцького району Волинської області після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2010 року у справі № 2-2875/10, під час розгляду цієї справи з матеріалів спадкової справи № 294/2009 суд установив, що ОСОБА_6 оформив право власності на частину спадщини за заповітом після смерті матері, у тому числі на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться під незавершеним будівництвом.

Позивач ОСОБА_3 не зазначив, на якій саме земельній ділянці був розташований об`єкт незавершеного будівництва, що належить ОСОБА_6 , у день продажу трьох, належних позивачу ОСОБА_3 , земельних ділянок.

Беручи до уваги вищевикладені судові рішення, колегією судді установлено, до ОСОБА_6 на праві власності належала одна із земельних ділянок площею 0,1199 га кадастровий номер: :03:001:0126 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 28) або площею 0,0599 га кадастровий номер: :03:001:2638 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 28), на якій було розміщено об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який ОСОБА_6 набув 12 квітня 2010 року. Право власності на земельні ділянки, які продані відповідачу ОСОБА_4 , набуті позивачем ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельних ділянок від 23 березня 2015 року, реєстровий № 300 і записи про наявність на цих земельних ділянках об`єкта незавершеного будівництва на той час, відсутні.

При укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу встановлена відсутність зареєстрованих обмежень у використанні земельних ділянок.

За результатами розгляду спору про визнання недійсним договору купівлі-продажу вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З характеру правовідносин, що виникли між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 при укладенні договору купівлі-продажу земельних ділянок, не встановлено порушення останньою його майнових прав, законних інтересів, що потребують судового захисту і це є самостійною підставою для відмови у позові. Стверджуючи про безоплатний перехід об`єкта незавершеного будівництва на користь ОСОБА_4 , позивач не зазначає у чому полягає його законний інтерес чи майнове право, що потребують судового захисту. Позивач також просить визнати увесь договір купівлі-продажу земельних ділянок недійсними, у той час як лише на одній із них розміщувався, як стверджує позивач, об`єкт незавершеного будівництва.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач ОСОБА_3 не надав доказів того, що під час отримання у 2015 році унаслідок дарування земельних ділянок, на будь-якій із них знаходився об`єкт незавершеного будівництва. Також позивачем не надано доказів, що на час відчуження ним земельних ділянок у 2021 році, такий об`єкт розміщувався на одній із них.

Укладаючи договір купівлі-продажу земельних ділянок, ОСОБА_6 діяв у якості представника продавця ОСОБА_3 на підставі довіреності від 02 червня 2021 року, а тому на час укладення цього договору міг заявити про розташування на одній із земельних ділянок, що відчужуються, як він стверджує у показаннях свідка, належного йому об`єкта незавершеного будівництва.

Натомість, під час укладення договору, що оспорюється, сторони у п. 5.1 Договору закріпили застереження про те, що продавець в особі представника свідчить, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення та, зокрема, що земельні ділянки є вільними від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб.

Вищевикладені обставини у своїй сукупності свідчать про недобросовісність поведінки продавця (від імені якого діяв представник за довіреністю) під час укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок від 02 серпня 2021 року.

Поведінка є недобросовісною, якщо одна сторона договору прийняла виконання від іншої сторони, а після цього посилається на недійсність такого договору або його неукладеність. Якщо поведінка сторони давала іншій стороні підстави вважати, що договір є дійсним (виконувався належним чином сторонами протягом тривалого часу), то наступне висунення вимог про його недійсність або неукладеність є зловживанням правом (постанова Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №513/879/19).

Колегія суддів вважає, що відсутні порушення прав позивача ОСОБА_3 , продавця за оспорюваним договором.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, приєднаного до відзиву на позовну заяву, 20 січня 2023 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 80) площею 240,4 кв. м., що розташований на земельній ділянці 072288100:03:001:0126 (реєстраційний номер 28) за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для державної реєстрації зазначено: документ щодо присвоєння поштової адреси, серія та номер АR01:9169-0891-2273-1375, виданий 19 січня 2023 року ЄДЕССБ; витяг з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ, серія та номер ІУ30; технічний паспорт, серія та номер ТІ01:1756-8324-2419-9954, виданий 09 січня 2023 року.

Відповідач ОСОБА_9 надала апеляційному суду повідомлення про початок виконання будівельних робіт на підставі будівельного паспорта, про наявність якого було зазначено у відзиві на позовну заяву до суду першої інстанції, де зазначено у відомостях про об`єкт будівництва нове будівництво садибного типу та господарських будівель. Суд першої інстанції при вирішенні позову не врахував цієї обставини.

Подані до апеляційного суду позивачем документи дозвіл на виконання будівельних робіт від 10 вересня 2008 року ОСОБА_10 , акт обстеження та оцінки технічного стану будівельних конструкцій від 07 квітня 2010 року, замовник ОСОБА_6 , витяг з будівельного паспорта на забудову земельної ділянки від 14 травня 2010 року, акт обстеження будівлі від 11 травня 2010 року, акт готовності об`єкта до експлуатації (без номера, дата та підписів), не підтверджує права власності на житловий будинок.

Колегією суддів не встановлено обставин, які б свідчили про суперечення договору купівлі-продажу земельних ділянок від 02 серпня 2021 року нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а позивач не зазначив будь-яких обставин, які свідчать про порушення його прав діями відповідача, підстав для визнання такого договору недійсним на підставі та у порядку, визначеними ст. ст. 203, 204, 215 ЦК України немає, а відтак позов до задоволення не підлягає.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції процесуальних норм колегія суддів зазначає таке.

Відповідач ОСОБА_4 вказує, що суд першої інстанції прийняв та задовольнив клопотання представника позивача ОСОБА_1 про виклик свідка та приєднання до матеріалів справи доказів (копії рішення, копії технічного паспорту) з порушенням ч. 8 ст. 83 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

За ч. ч. 2, 4, 5 ,8 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає обґрунтувала неможливість їх неподання у вказаний строк, з причин, що не залежали від неї.

Статтею 91 ЦПК України визначено, що виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

Також, частиною 2 статті 126 ЦПК України передбачено, що документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 189 ЦПК України, завданнями підготовчого провадження є зокрема визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

У п. 7 ч. 2 ст. 197 ЦПК України передбачено, що у підготовчому засіданні суд з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Колегією суддів установлено, що підготовче провадження у цій справі закрито ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2023 року. Справу було призначено до судового розгляду по суті на 20 березня 20 березня 2023 року. Розгляд справи 20 березня 2023 року відкладено на 21 квітня 2023 року у зв`язку із неявкою учасників справи.

В судовому засіданні 21 квітня 2023 року представник позивача ОСОБА_1 заявив клопотання про приєднання копії технічного паспорту, копії рішення суду до матеріалів справи та клопотання про виклик свідка ОСОБА_6 . Причини пропуску строку на подання таких клопотань представник позивача не обґрунтовував. Протокольною ухвалою суду від 21 квітня 2023 року клопотання представника позивача задоволено, приєднано вищевказані докази до матеріалів справи та ухвалено викликати в судове засідання свідка ОСОБА_6 .

Як клопотання про виклик свідка, так і клопотання про приєднання доказів подані представником позивача поза межами визначеного законом строку (поза підготовчим провадженням), поважність причин пропуску такого строку не обґрунтовано, а тому клопотання вирішенні з порушенням порядку, визначеному ст. 91, ч. 8 ст. 83, ч. 2 ст. 126 ЦПК України. Однак таке порушення норм процесуального права не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Таким чином, зважаючи на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно, підлягає до скасування і додаткове судове рішення, ухвалене у цій справі.

Колегія суддів за результатами перегляду справи здійснює новий розподіл судових витрат у порядку, визначеному п. п «б» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Сплачений позивачем судовий збір подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн залишається за позивачем. Судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги, у розмірі 1610,40 грн підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Відповідно до ст. ст. 134, 178 ЦПК України відповідач ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву зазначила попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 20 000 грн. Разом із клопотанням від 25 квітня 2023 року відповідач надала суду першої інстанції для приєднання докази понесення нею витрат на суму 15 000 грн, з яких консультування клієнта з приводу спору, вивчення документів, аналіз чинного законодавства т судової практики, узгодження правової позиції 4000 грн; підготовка та подання відзиву на позовну заяву 5000 грн; участь у судових засіданнях при розгляді справи 6000 грн. До клопотання приєднано копії договору про надання правої допомоги № 01/06-02 від 06 лютого 2023 року, додаткової угоди до договору від 06 лютого 2023 року, акт здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 21 квітня 2023 року, квитанція № 1 від 21 квітня 2023 року.

Представник позивача Кондратюк В. В. у клопотанні від 18 травня 2023 року, заперечуючи щодо заявленого відповідачем ОСОБА_4 розміру витрат на професійну правничу допомогу, вказав, що 15 000 грн є завищеною сумою, необґрунтованою та непропорційною у відношенні до розгляду справи. В акті здачі-приймання виконаних робіт не наведено детальний опис наданих послуг, тому такий акт не можна вважати детальним описом наданих послуг. Надані послуги є невеликої складності, спір не викликав суспільного резонансу, з боку органів державної, місцевої влади або засобів масової інформації відсутні прояви публічного інтересу до справи. Розгляд справи не вимагав застосування великої кількості законів і підзаконних актів, які б підлягали дослідженню адвокатом і застосуванню під час розгляду справи. За таких обставин, представник позивача вважає, що заявлена сума витрат на правничу допомогу не відповідає фактичним обставинам, реальним затратам робочого часу адвоката. Вважає обґрунтованою та пропорційною суму у розмірі 2 000 грн. Просив відмовити відповідачу ОСОБА_4 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Відповідно до приписів статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Одночасно із цим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Враховуючи складність справи та обсяг наданих послуг в суді першої інстанції, фактичну тривалість витраченого адвокатом часу (представник відповідача особисто приймала участь у судових засіданнях 21 квітня 2023 року, 14 червня 2023 року, 07 серпня 2023 року), розумність розміру витрат, розрахунок судових витрат та розмір сплачених коштів, а також беручи до уваги, що колегією суддів відмовлено у задоволенні позову зокрема, але не виключно з підстав, викладених представником відповідача у відзиві на позовну заяву, апеляційний суд дійшов висновку, що завищеними є витрати відповідача в сумі 20 000 грн на оплату послуг адвоката. Необхідно зменшити їх розмір та до відшкодування належать витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Стягненню з позивача ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_4 підлягають судові витрати, пов`язані із наданням останній професійної правничої допомоги під час розгляду справи в суді першої інстанції, у розмірі 10 000 грн.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати, заявлені позивачем ОСОБА_3 , що пов`язані із наданням йому професійної правничої допомоги під час розгляду справи, з відповідача ОСОБА_4 на його користь не стягуються.

Керуючись статями 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2023 року та додаткове рішення від 28 серпня 2023 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу земельних ділянок недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1610 (одна тисяча шістдесят) гривень 40 к. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий - суддя

Судді