ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6187/23 Справа № 201/7910/22 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Максюти Ж.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2023 року

у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошових зобов`язань, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2022 року ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» звернулось до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 18 липня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 186/ф/М2.

В забезпечення виконання зобов?язань ОСОБА_2 за кредитним договором між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 186/ф/М2/1П від 18 липня 2007 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2011 року у справі № 2-8121 2011 рік стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК»заборгованість за кредитним договором у розмірі 52654,93 грн.

Оскільки сплата заборгованості за вказаним рішення суду здійснювалася частковими платежами в період з 19 квітня 2019 року по 20 грудня 2021 року, тобто боржник прострочив виконання грошового зобов язання, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України просили суд стягнути солідарно із відповідачів за період з 24 лютого 2019 року по 19 грудня 2021 року (включно) 3% річних у розмірі 4013,33 грн. та інфляційні втрати у розмірі 8298,37 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2023 року позовні вимоги ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» задоволено.

Стягнуто з солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 186/ф/М2 від 18 липня 2007 року та рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2011 року по справі № 2-8121 2011 рік у розмірі 12311,70 грн. в тому числі: 3 % річних за період з 24 лютого 2019 року по 19 грудня 2021 року (включно) у розмірі 4013,33 грн.; інфляційні втрати за період з 24 лютого 2019 року по 19 грудня 2021 року (включно) у розмірі 8298,37 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» сплачений судовий збір у розмірі 1240,50 грн. з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для стягнення із відповідачів 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором та рішення суду першої інстанції 3 % річних та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2019 року по 19 грудня 2021 року (включно), оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачами зі сплати кредиту мало місце та підтверджується належними та допустимими доказами у справі.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 3% річних та інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини у справі, що мають значення для справи, у зв`язку з чим викладені у рішенні суду висновки не відповідають обставинам справи. Вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовано приписи ст. 549 ЦК України та ст.625 ЦК України оскільки будучи поручителем, вона не приймала на себе зобов`язання щодо відповідальності за сплату 3% річних та інфляційних втрат у разі прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 липня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 186/ф/М2.

Всупереч умовам кредитного договору, ОСОБА_2 протягом строку користування кредитом неодноразово допускав порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків.

В забезпечення виконання зобов?язань ОСОБА_2 за кредитним договором між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 186/ф/М2/1П від 18 липня 2007 року.

Відповідно до пункту 1.1. договору поруки поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов?язань по кредитному договору. Відповідно до п. 1.2. договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед позивачем за виконання зобов?язань по кредитному договору. Поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об?ємі, що позичальник (п. 1.3 Договору поруки).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2011 року у справі № 2-8121 2011 рік, що набрало законної сили 19 грудня 2011 року, було встановлено факти: укладання між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_2 кредитного договору на вищезазначених умовах; надання банком позичальнику кредиту у сумі 5000,00 доларів США; укладання між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору поруки в забезпечення виконання зобов?язань ОСОБА_2 за кредитним договором; порушення ОСОБА_2 зобов?язань за кредитним договором та наявність заборгованості у розмірі 52654.93 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2011 року у справі № 2-8121 2011 рік з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» було стягнуто солідарно заборгованість за Кредитним договором в сумі 52654,93 грн.

Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно до рахунку заборгованості, сплата заборгованості відповідно до вишевказаного рішення суду на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» здійснювалася ОСОБА_2 частковими платежами з 19 квітня 2019 року по 20 грудня 2021 року, що підтверджується випискою по рахунку останнього, повне погашення заборгованості було здійснено лише 20 грудня 2021 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з порушенням виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язання в обумовлений сторонами строк, кредитор ПАТ АБ «Укргазбанк», реалізуючи свої права, що випливають із положень частини другої статті 1050 ЦК України звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20). У постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення. Право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка поручилися за виконання позичальником цього договору на підставі укладеного із банком договорів поруки. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2011 року підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком та його порушення.

Відповідно до виписки по особовому рахунку позичальника ОСОБА_2 за період з 19 квітня 2019 року по 20 грудня 2021 рік та розрахунку заборгованості вбачається, що на виконання судового рішення у справі останній платіж з погашення заборгованість за користування кредитом сплачено боржниками 20 грудня 2021 року.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2011 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 20 грудня 2021 року (дата останнього платежу з погашення боргу).

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 20 грудня 2021 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідачів перед банком за кредитним договором припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» пред`явило позов 19 жовтня 2022 року, із розрахунку заборгованості вбачається, що позовна вимога ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» щодо стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦПК України, за несвоєчасне погашення кредиту заявлено за період з 24 лютого 2019 року по 19 грудня 2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з наступними змінами, з 12 березня 2020 року до 30 квітня 2023 року на всій території України установлено карантин.

Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року No 540-1X Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 p., NN 40 - 44, ст. 356) доповнено пунктом 12 такого змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.»

Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Отже, строки позовної давності про стягнення заборгованості кредиторів до боржників не є пропущеними за період з 03 квітня 2017 року по 02 квітня 2020 року. Таким чином, АБ «УКРГАЗБАНК» пред?явив позовні вимоги про стягнення з відповідачів 3% річних та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2019 року по 19 грудня 2021 року, тобто з дотриманням строку позовної давності.

Окремо слід звернути увагу, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стану з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжено з 05 год 30 хв 26 березня 2022 року строком на 30 діб на підставі Указу Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні № 133/2022 від 14 березня 2022 року, затвердженого Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ.

Указом Президента України № 259/2022 від 18.04.2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України № 2212-ІХ від 21 квітня 2022 року, змінено статтю 1 Указу № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год 30 хв 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України № 341/2022 від 17 травня 2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України № 2263-ІХ від 22 травня 2022 року, частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк воєнного стану в Україні з 05 год 30 хв 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України № 573/2022 від 12 серпня 2022 року Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк воєнного стану в Україні з 05 год 30 хв 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України № 757/2022 від 07 листопада 2022 року Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України № 58/2023 від 06 лютого 2023 року Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, який діє на цей час.

Безумовно, що стан війни в Україні створює об`єктивні перешкоди для реалізації своїх прав на судовий захист.

Проте, в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права людини на судовий захист не можуть бути обмежені.

17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: "18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Отже, пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Встановлені судом фактичні обставини у справі, свідчать про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачами зі сплати кредиту (позики) мало місце у період з 24 лютого 2019 року по 19 грудня 2021 рік, тобто, до моменту введення воєнного стану в Україні - 24 лютого 2022 року, а тому цей Закон № 2120-IX не може бути застосований до врегулювання спірних правовідносин.

Отже, в межах заявлених позивачем вимог в частині стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦПК України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 3 проценти річних за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 4013,33 грн, інфляційні втрати за несвоєчасне погашення кредиту і процентів у розмірі 8298,37 грн. й визначений розмір заборгованості підлягає стягненню солідарно з фінансовим поручителем ОСОБА_1 , так як поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник (частини друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Встановивши, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо погашення заборгованості, зобов`язання позичальника та поручителя сплатити заборгованість за кредитним договором не припинились, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підлягає стягненню заборгованість саме в солідарному порядку, так як поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Суд першої інстанції вирішуючи спір по суті, дійшов правильного висновку, що оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачами зі сплати кредиту (позики) мало місце та підтверджуються належними та допустимими доказами, за таких обставин наявні підстави для стягнення з відповідачів 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 186/ф/М2 від 18 липня 2007 року та рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2011 року у справі №2-8121 2011 рік у розмірі 12311,70 грн. в тому числі: 3 % річних за період з 24 лютого 2019 року по 19 грудня 2021 року (включно) у розмірі 4013,33 грн.; інфляційні втрати за період з 24 лютого 2019 року по 19 грудня 2021 року (включно) у розмірі 8298,37 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає його таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону не прийняв до уваги положення пункту 18 розділу Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, як на підставу звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, колегія суддів ставиться критично, оскільки пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується лише до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Колегія суддів звертає увагу, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачами зі сплати кредиту (позики) мало місце до моменту введення воєнного стану в Україні - 24 лютого 2022 року, а тому Закон України № 2120-IX не може бути застосований до врегулювання саме цих спірних правовідносин.

Твердження апелянта про те, пред`явлення позову до поручителя не ґрунтується на положеннях договору поруки та положеннях Цивільного кодексу України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, що узгоджується з приписами ч.2 ст.554 ЦК України й відповідно до зобов`язання поручителя відповідно до договору поруки, кредитор має право вимагати стягнення з поручителя процентів у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, забезпеченого порукою, на підставі частини 2 статті 625 ЦК України до фактичного погашення боргу, при цьому проценти нараховуються в порядку і розмірі, в яких вони підлягають відшкодуванню боржником за основним зобов`язанням.

Посилання апелянта про те, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону не прийняв до уваги Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року No 540-1X Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 p., NN 40 - 44, ст. 356) доповнено пунктом 12 такого змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.» та не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, отже, строк позовної давності про стягнення заборгованості кредиторів до боржників не є пропущеними за період з 03 квітня 2017 року по 02 квітня 2020 року, оскільки ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» пред?явив позовні вимоги про стягнення з відповідачів 3% річних та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2019 року по 19 грудня 2021 року, тобто з дотриманням строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи та як наслідок зробив неправильний висновок суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані відповідачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

Ж.І. Максюта