Провадження № 2/750/1413/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2023 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

судді - Рахманкулової І.П.,

секретаря Мойсієнко К.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця,

третя особа Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , в якому просить визнати земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :02:046:5101, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер колишній чоловік позивача ОСОБА_6 , у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями покійного є спільні з позивачем неповнолітні діти: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які прийняли спадщину у встановлений законом строк, подавши відповідні заяви до приватного нотаріуса. Проте, вони не можуть оформити спадщину після смерті батька, оскільки вказана земельна ділянка вважається спільною сумісною власністю спадкодавця і його колишньої дружини відповідача по справі ОСОБА_5 , які перебували у зареєстрованому шлюбі до 25 червня 2003 року, хоча фактично припинили шлюбні відносини ще у 2002 році.

Відповідач у встановлений строк відзив на позов не подала. 18 вересня 2023 року представник відповідача адвокат Кашуба М.О. подав до суду заяву, в якій просив застосувати до спірних відносин строки позовної давності.

Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради направило до суду клопотання про розгляд справи без участі їх представника та просило прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням інтересів дітей.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 липня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 вересня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, у зв`язку із пропуском строків позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Також, представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що норми Кодексу законів про шлюб та сім`ю не містили положення про особисте майно одного із подружжя, а тому позивачем не вірно обрано підстави позову згідно ст. 57 Сімейного кодексу України, так як земельна ділянка придбана 16 квітня 2003 року, а тому правовідносини мають регулюватися нормами КЗпШС.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи, а також матеріали цивільної справи № 750/9278/21, суд встановив наступне.

ОСОБА_9 (нині ОСОБА_10 ) та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.10.1998, який рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2003 року у справі № 2-118/2003 розірвано.

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 25.06.2003, розірвання шлюбу зареєстровано в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу за № 686 (а.с. 13).

20 січня 2007 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_11 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 20.01.2007, актовий запис № 62. Вказаний шлюб розірвано згідно рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.06.2021 (а.с. 55 на звороті).

Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6, 7).

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя, де, зокрема, ставила питання про визнання спільною сумісною власністю подружжя будівельних матеріалів, використаних при будівництві житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та їх поділ.

В свою чергу ОСОБА_6 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому зазначав, що 10 лютого 2003 року він взяв у борг у своєї матері 15000 доларів США, за які 16 квітня 2003 року придбав земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :02:046:5101, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження цих доводів ОСОБА_6 надав до зустрічної позовної заяви ксерокопію розписки від 10 лютого 2003 року (а.с. 10).

Оригіналу цієї розписки немає ні у справі № 750/10007/23, ні у справі № 750/9248/21.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 28.03.2022 (а.с. 8).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 липня 2022 року провадження по справі № 750/9248/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя зупинено до залучення у справі правонаступника.

На час розгляду даної справи, провадження у справі № 750/9248/21 не поновлено.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :02:046:5101, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала покійному на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 171605 від 21.04.2003 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.04.2003 (а.с. 11, 12).

Як вбачається з копії спадкової справи, наданої на запит суду, спадкоємцями за законом першої черги, які у встановлений законом строк звернулися із заявами про прийняття спадщини, є неповнолітні діти спадкодавця: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6, 7).

Як пояснила у судовому засіданні представник позивача, спадкоємці не можуть оформити спадщину після смерті батька, оскільки спірна земельна ділянка вважається спільною сумісною власністю спадкодавця і його колишньої дружини відповідача по справі ОСОБА_5 , які перебували у зареєстрованому шлюбі до 25 червня 2003 року, хоча фактично припинили шлюбні відносини ще у 2002 році.

Як вбачається з копії рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2003 року у справі № 2-118/2003, наданого на запит суду, ОСОБА_9 пред`явила позов про розірвання шлюбу із ОСОБА_6 , мотивуючи його тим, що сімейні відносини подружжя припинило ще у грудні 2002 року через подружню зраду.

Суд, приймаючи рішення про розірвання шлюбу встановив, що сімейні відносини подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_6 припинило в грудні 2002 року, поновити їх сторони не бажають. Сторони тривалий час не проживають однією сім`єю.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт припинення сімейних відносин та ведення спільного господарства між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 ще в грудні 2002 року, встановлений рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2003 року, а тому не підлягає доказуванню.

Допитані у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суду пояснили, що із ОСОБА_9 ОСОБА_6 не проживав із січня 2003 року. Його дружина не брала участі у придбанні земельної ділянки, так як вони проживали окремо. Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він товаришував із ОСОБА_6 , разом служили у військовій частині. Свідку відомо, що ОСОБА_6 проживав з дружиною ОСОБА_9 у селі Киїнка Чернігівського р-ну, але наприкінці 2002 року вона попросила його піти. ОСОБА_6 переїхав з речами до будинку свідка і проживав у ньому з січня по березень 2003 року включно. Поруч з місцем проживання свідка продавалася спірна земельна ділянка, яку ОСОБА_6 придбав у квітні 2003 року. ОСОБА_9 ніякого відношення до купівлі ділянки не мала. Будинок на спірній земельній ділянці будував ОСОБА_6 разом з другою дружиною ОСОБА_12 , з якою у подальшому зареєстрував шлюб.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Таку правову позицію зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18.

Вказане вище положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Матеріалами справи доведено та підтверджується рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2003 року у справі № 2-118/2003, що подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_6 припинило спільне проживання в грудні 2002 року, а отже спірна земельна ділянка придбана ОСОБА_13 у квітні 2003 року під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, а тому доводи представника відповідача про те, що спірна земельна дільнка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя спростовуються наявними у справі доказами.

Щодо клопотання представника відповідача про відмову в задоволенні позову, у зв`язку із пропуском строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

Оскільки в даному випадку позов заявлено не про поділ майна подружжя, а про визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця з метою оформлення успадкованого спадкоємцями майна, а тому строк позовної давності у даному випадку не пропущено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 є його неповнолітні діти, яким не видано свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку через те, що на час її придбання спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, але наявними у справі доказами доведено, що ОСОБА_6 придбав спірну земельну ділянку під час роздільного проживання з відповідачем при фактичному припиненні шлюбу у грудні 2002 року, як це встановлено у рішенні Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2003 року у справі № 2-118/2003, а тому, з метою захисту прав спадкоємців, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ), яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 до ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_3 )про визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця задовольнити.

Визнати земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :02:046:5101, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 1073 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя