Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2023 року Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Анохіна А.М.,

при секретарі - Лазуренко А.В.,

за участі представника позивача - Подольського А.Ю., Качан В.В. ,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 про стягнення коштів -

ВСТАНОВИВ:

22 листопада 2021 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 23.01.2008 між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та відповідачем укладено кредитний договір №45/П/99/2008-840 із додатковою угодою №1 від 11.04.2008, що є невід`ємною його частиною.

Відповідно до кредитного договору, банк надає відповідачу грошові кошти в сумі 105 746,30 доларів США під 12,59 % річних із строком повернення до 23.01.2028.

У зв`язку з неналежним виконанням договірних зобов`язань, станом на 27.05.2013 у відповідача утворилась заборгованість перед банком у розмірі 183 898,52 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 103515,90 доларів США з них прострочена 23508,26 доларів США; заборгованість по сплаті відсотків у розмірі 58794,67 доларів США, з них прострочена 57853,42 доларів США; пеня за прострочення сплати кредиту - 11013,33 доларів США; штраф за порушення умов кредитного договору- 10574,63 доларів США, що еквівалентно 1 469 900,91 гривень.

Вказує, що позивач набув право вимоги за кредитним договором №45/П/99/2008-840 від 23.01.2008 на підставі мирової угоди укладеної з ПАТ «КБ «Надра», що була затверджена ухвалою Господарського суду м. Києва від 02.06.2020 у справі №910/19158/16.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання зі сплати заборгованості за кредитом в сумі 103534,50 доларів США, що в еквіваленті станом на 02.06.2020 становить 2 776 099, 76 гривень і відсотками в сумі 58794,67 доларів США, що в еквіваленті станом на 02.06.2020 становить 1576761,33 гривень за період з 08.01.2009 по 01.09.2021.

За таких обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача компенсаційні платежі за кредитним договором №45/П/99/2008-840 від 23.01.2008 за період з 01.10.2018 по 01.09.2021 в сумі 440 423,13 гривень.

22 листопада 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24.11.2021 було відкрито провадження по справі та справу призначено за правилами загального позовного провадження.

09 грудня 2021 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву. Вказує, що існує преюдиціальність обставин, які вже встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, між тими самими особами, щодо яких встановлено ці обставини, а саме рішення Подільського районного суду м. Києва у справі № 758/9996/13-ц від 01.02.2019, яке набрало законної сили 02.05.2019 за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №45/П/99/2008-840 від 23.01.2008 та за зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним. Зазначеним рішенням ПАТ «КБ «Надра» було відмовлено в задоволенні позову, з причин недоведеності валюти, суми заборгованості по кредиту та пропуску строку позовної давності. Оскільки встановлена недоведеність суми кредиту, його валюти та пропущення строку позовної давності (преюдиція), то неможливо нараховувати будь-які інші компенсаційні платежі посилаючись на ті самі обставини, які вже визнано недоведеними (наявність основного боргу у зазначеній сумі та валюті) як на підставу для їх нарахування. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

20 січня 2022 року позивачем подано відповідь на відзив. Просить задовольнити позовні вимоги, оскільки позивач має право звернення до суду та стягнення з відповідача на свою користь 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

09 лютого 2022 року до суду відповідачем подані письмові заперечення.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23.05.2023 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, просила відмовити в задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Суд, представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, 23.01.2008 між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №45/П/99/2008-840, відповідно до умов якого банк в порядку та умовах визначених цим договором, взяв на себе зобов`язання надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 105746,30 доларів США на споживчі цілі строком до 23.01.2028.

11 квітня 2008 року між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №45/П/99/2008-840 від 23.01.2008, якою відстрочено повернення кредиту до листопада 2008 року.

Згідно п. 3.1. кредитного договору, надання кредиту проводиться шляхом або зарахування на поточний рахунок обраного тарифного пакету при наявності належним чином оформленої заяви на переказ готівки, сума у якій зазначена у іноземній валюті - доларах США, або видачі готівки позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у іноземній валюті - доларах США.

Відповідно до п. 4.1.1. кредитного договору банк зобов`язаний надати кредит в порядку визначеному договором.

В якості доказу видачі позичальнику грошових коштів, позивачем надано до суду заяву на видачу готівки №310 від 23.01.2008, з якої вбачається сума видачі готівкою банком ОСОБА_2 104081,01 долар США.

Державна іпотечна установа набула право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі мирової угоди укладеної з ПАТ «КБ «Надра», що була затверджена ухвалою Господарського суду м. Києва від 02.06.2020.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01.02.2019 у задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №45/П/99/2008-840 від 23.01.2008 відмовлено повністю. Рішення набрало законної сили 02.05.2019.

Як вбачається з мотивувальної частини вищезазначеного рішення, суд відмовив ПАТ «КБ «Надра» з підстав недоведеності валюти та суми боргу, а також пропуску строку позовної давності.

За таких обставин, в матеріалах справи наявне рішення суду, яким вже встановлені обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру, щодо правовідносин, які виникли між сторонами у справі.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 7 ст. 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19), зазначено, що: «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень».

Щодо нарахування 3 % річних, то суд зазначає наступне.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;

очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто, складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;

приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Вищезазначена правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.11.2022 справа № 285/3536/20, яка відповідно до вимог п. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте, позивачем пред`явлено позов про стягнення 3% річних, які нараховані на задавнену вимогу, сума та валюта якої визнана не доведеною іншим рішенням суду у якому брали участь ті самі особи (преюдиція) та без пред`явлення позову про стягнення самої задавненої вимоги. Зазначене порушує принцип розумності приватного права.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади.

Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Враховуючи вищевикладені обставини у сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду із даним позовом, не підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ч. 2 ст. 625 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-82, 133, 141, 200, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19.10.2023.

Суддя А.М.Анохін