Справа № 350/1562/22
Номер провадження 2/350/101/2023
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 жовтня 2023 року селище Рожнятів
Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
головуючого судді Бейка А.М.,
секретаря судового засідання Маєвської С.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування рішень Перегінської селищної ради, визнання права власності на земельні ділянки,
з участю сторін цивільної справи:
представника позивачки: ОСОБА_6 ,
представника третьої особи Родікова І.С.,
суд -
18.01.2023 позивачка звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати незаконними і скасувати:
- пункт 71 рішення Перегінської селищної ради від 14.06.2021 № 210-9/2021 (далі оспорювань/оскаржуване рішення) про надання дозволу ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3361 га для ведення особистого сільського господарства в АДРЕСА_2 ;
- пункт 73 рішення Перегінської селищної ради від 14.06.2021 № 210-9/2021 про надання дозволу ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3325 га для ведення особистого сільського господарства в АДРЕСА_2 ;
- пункт 74 рішення Перегінської селищної ради від 14.06.2021 № 210-9/2021 про надання дозволу ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,2282 га для ведення особистого сільського господарства в АДРЕСА_2 ;
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Ясенської сільської ради від 24 грудня 1993 року «Про приватизацію землі на території Ясенської сільської ради народних депутатів» №210-9/2021 її матері, ОСОБА_7 надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки розміром до 0,85 га (до 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, до 0,25 га землі для обслуговування житлового будинку). Таке рішення до цього часу ніким не скасоване. Вищезазначеними земельними ділянками вона добросовісно, відкрито і безперервно користується більше 15 років, сплачувала за них земельний податок, обробляла їх. Їй стало відомо, що рішенням Перегінської селищної ради від 14.06.2021 №210-9/2021 надано третім особам дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки. Вважає, що селищна рада таким чином намагається передати у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 земельні ділянки, якими вона користується більше 15 років. Вона неодноразово зверталася із заявами до Перегінської селищної ради про передачу вказаних вище земельних ділянок їй у власність, однак відповіді на ці заяви не отримала.
На її думку при прийнятті рішення селищною радою порушено норми земельного законодавства щодо розгляду земельних спорів за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору, оскільки її ніхто не запрошував на засідання сесії селищної ради, яке відбувалося 14.06.2021 та на якому було прийнято оскаржуване рішення, що вплинуло на її права та обов`язки. Викладені обставини змусили її звернутись за захистом своїх законних прав та інтересів до суду.
У судовому засіданні представник позивачки адвокат Семко Б.В. підтримав заявлені вимоги з викладених в позовній заяві підстав.
Представник Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області Марко М.Я. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що Перегінська селищна рада, приймаючи оскаржуване рішення діяла відповідно до вимог закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельного кодексу. На цей час немає підстав скасовувати оскаржуване рішення селищної ради, як і визнавати за позивачкою право власності на спірні земельні ділянки. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними, у зв`язку з чи просила відмовити у задоволенні позову.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 адвокат Родіков І.С. в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги вважає безпідставними, а тому у задоволенні позову просив відмовити.
Треті особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не прибули, про причини неприбуття суд не повідомили.
Вислухавши думку учасників цивільної справи та вивчивши її матеріали, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав..
Відповідно до змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Як передбачено ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права.
Щодо позовної вимоги позивачки про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішення Перегінської селищної ради від 14.06.2021 № 210-9/2021 суд зазначає наступне.
Вважаючи незаконними пункти 2, 71,73,74 рішення Перегінської селищної ради від 14.06.2021 № 210-9/2021, позивачка ОСОБА_1 стверджує про те, що рішенням Ясенської сільської ради від 24 грудня 1993 року «Про приватизацію землі на території Ясенської сільської ради народних депутатів» її матері ОСОБА_7 надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки розміром до 0,85 га (до 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, до 0,25 га землі для обслуговування житлового будинку).
На підтвердження вищезазначених доводів позивачка долучила до матеріалів позовної заяви Архівний витяг з протоколу тринадцятої сесії двадцять першого скликання Ясенської сільської ради від 24 грудня 1993 року (а.с.8), з якого суд встановив, що сільська рада народних депутатів прийняла рішення «Про приватизацію землі на території Ясенської сільської ради народних депутатів», яким дозволила приватизувати земельні ділянки розміром до 0,85 га (до 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, до 0,25 га землі для обслуговування житлового будинку) жителям села Ясень, зокрема ОСОБА_7 .
Водночас до матеріалів справи позивачка не долучила жодних документів з яких суд міг би встановити факт родинних відносин між нею та ОСОБА_7 , про яку зазначено у рішенні Ясенської сільської ради від 24 грудня 1993 року. Такий факт по суті не заперечувався учасниками справи, однак враховуючи, що він не був доведений достатніми в розумінні статті 76 та 80 ЦПК України даними, вважаю факт родинних відносин між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не доведений у передбаченому цивільним процесуальним законом порядку.
Також позивачка стверджує, що вона добросовісно, відкрито і безперервно більше 15 років користується земельними ділянками, про які зазначено у рішенні Ясенської сільської ради від 24 грудня 1993 року, як і сплачувала за них земельний податок.
Однак, на підтвердження таких обставин позивачка також не долучила доказів, з яких суд міг би встановити чи має вона право на користування такими земельними ділянками та на підставі якого документа таке право виникло, яке місце розташування і який правовий статус таких земельних ділянок.
Надані суду на підтвердження позовних вимог квитанції про прийняття податків і зборів (а.с.12-15), квитанції до прибуткового касового ордера, квитанції на прийом неоподаткованих платежів та фіскальних чеків (а.с.15-17) не є доказами, які б підтверджували факт користування ОСОБА_1 саме спірними земельними ділянками та сплату земельного податку за їх користування.
Окрім цього, відсутні докази, які б підтверджували, що земельні ділянки, дозвіл на приватизацію яких рішенням Ясенської сільської ради від 24 грудня 1993 року надано ОСОБА_7 і якими нібито користується позивачка, є земельними ділянками, якими відповідач розпорядився ухвалюючи оскаржувані пункти 2,71,73,74 рішення Перегінської селищної ради від 14.06.2021 № 210-9/2021.
Будь-яких інших правових підстав для скасування цих пунктів рішення Перегінської селищної ради від 14.06.2021 № 210-9/2021 позивачка ОСОБА_1 не зазначила, а суд не встановив.
Водночас суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до приписів статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: - у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; - шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; - шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; - шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; - за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Отже, метою надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок є формування земельної ділянки, яке полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. При цьому, не суттєво за чиїм замовленням такий проект буде розроблено. Закон не виключає ситуації, коли проекти одночасно розробляються різними замовниками. В цій ситуації важливим є інше - під час розробки проекту, серед іншого, визначаються (узгоджуються) межі земельної ділянки та з`ясовується наявність правових та фактичних перешкод для надання її у власність/користування, зокрема спірність прав щодо ділянки чи її меж. Ці обставини повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, під час затвердження проекту та надання земельної ділянки у власність, а не на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою. При цьому надання дозволу на розробку проекту відведення не свідчить, що проект радою буде затверджено. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проекту, рада може прийняти відповідне рішення (про відмову в затвердженні проекту землеустрою).
Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що оспорювані окремі пункти рішення Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області від 14.06.2021 №210-9/2021 про надання третім особам дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не встановлюють будь-яких обмежень щодо реалізації позивачкою її права набути у встановленому законом порядку у власність чи користування тої чи іншої земельної ділянки.
Зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів не відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб в судовому порядку.
Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів фізичних осіб, підприємства чи організації у справі.
Не є спроможними також твердження позивачки про порушення Перегінською селищною радою вимог ч.2 ст.152 Земельного кодексу України при прийнятті оспорюваного рішення, якою передбачено, що земельні спори розглядаються за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. У разі відсутності однієї із сторін при першому вирішенні питання і відсутності офіційної згоди на розгляд питання розгляд спору переноситься. Повторне відкладання розгляду спору може мати місце лише з поважних причин.
Так, прийняття відповідачем оспорюваного рішення не свідчить про наявність земельного спору в розумінні норм Земельного кодексу України, оскільки отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є лише одним з етапів розгляду заяви громадянина про одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності та є обов`язковою складовою визначеної Земельним кодексом України процедури передачі земельної ділянки у власність громадянам. Розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має на меті визначення меж земельної ділянки в натурі, а також з`ясування обставин, що можуть бути перешкодою для надання земельної такої ділянки громадянину.
Отже, оспорюване рішення Перегінської селищної ради від 14.06.2021 № 210-9/2021 не є результатом розгляду земельного спору, так як дозвіл на розроблення проекту землеустрою третім особам наданий на підставі їх заяв та схем з орієнтовним місцем розташування земельних ділянок. Водночас зазначене рішення органу місцевого самоврядування є актом одноразової дії дозвільного характеру, що вичерпує себе фактом прийняття і само по собі не тягне порушення будь-чиїх прав.
Враховуючи те, що жодних правових підстав для скасування пунктів 2, 71, 73, 74 рішення Перегінської селищної ради від 14.06.2021 № 210-9/2021 позивачка ОСОБА_1 не зазначила, як і не довела невідповідність зазначеного рішення вимогам чинного законодавства, тому її вимога про визнання незаконними та скасування рішення Перегінської селищної ради є безпідставною.
Аналізуючи твердження позивачки про те, що вона неодноразово зверталася до Перегінської селищної ради із заявами про передачу спірних земельних ділянок їй у власність, однак не отримала відповіді на ці заяви, суд вважає, що такі доводи позивачки такими, що не мають жодного доказового значення, враховуючи вищевикладені висновки, до яких прийшов суд за наслідками розгляду справи. При цьому, суд вважає за можливе звернути увагу позивачки, що порядок звернення громадян до органів державної влади, місцевого самоврядування, тощо, як і відповідальність за порушення законодавства про звернення громадян врегульовано Законом України «Про звернення громадян» №393//96-ВР.
Судом встановлено, що рішенням Ясенської сільської ради від 24 грудня 1993 року ОСОБА_7 надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки розміром до 0,85 га (до 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, до 0,25 га землі для обслуговування житлового будинку).
Відповідно до ч.ч.1, 4, 11 ст.17 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року N 561-XII (далі ЗК України 1990 року) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. При цьому, відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Місцева Рада народних депутатів розглядає у місячний строк зазначені клопотання та матеріали і приймає рішення з цього питання.
Як визначено ч.1 ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
Згідно з ч.1 ст.23 вищевказаного кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Позивачкою ОСОБА_1 не надано суду доказів про те, що ОСОБА_7 реалізувала свою право на земельну ділянку, зазначену у рішенні Ясенської сільської ради від 24 грудня 1993 року, а наявність рішення про дозвіл на приватизацію земельної ділянки не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.
Отже, ОСОБА_7 , яка, як встановлено з пояснень сторін померла, не була законним землекористувачем чи власником ні земельної ділянки, яка вказана у рішенні Ясенської сільської ради від 24 грудня 1993 року, ні спірних земельних ділянок, а тому її права стосовно цих ділянок не могли перейти до ОСОБА_1 , яка є позивачкою у справі.
Суд стверджує, що земельна ділянка, на яку рішенням Ясенської сільської ради від 24 грудня 1993 року надано дозвіл на приватизацію ОСОБА_7 , після її смерті продовжувала перебувати в комунальній формі власності, а її розпорядником продовжувала бути Ясенська сільська рада, правонаступником якої є відповідач Перегінська селищна рада.
Таким чином, думка позивачки про те, що вона може отримати у власність спірні земельні ділянки після смерті ОСОБА_7 , є помилковими.
Разом з тим, виходячи із загального права особи на отримання земельної ділянки у власність шляхом її приватизації, слід зазначити, що також позивачка не позбавлена можливості набути права власності на земельну ділянку шляхом її приватизації, якщо така ділянка перебуває в розпорядженні органу місцевого самоврядування або була надані їй у користування на підставі норм Земельного кодексу України.
Так, за змістом статті 3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Положеннями частини третьої статті 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Відповідно до статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
За змістом частин першої - третьої та п`ятої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Пунктом "б" частини першої статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в розмірі не більше 2,0 гектара для ведення особистого селянського господарства.
Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 ЗК України.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений статтею 118 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
За змістом абзаців 1 та 3 частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Отже, статтею 118 ЗК України закріплено право громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу після спливу місячного строку дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу (бездіяльності суб`єкта владних повноважень) або відмови у його наданні після спливу місячного строку (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року в справі № 806/3095/17, від 17 грудня 2018 року у справі №№509/4156/15-а).
Виходячи з наведеного, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.
В свою чергу, ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.
Надані суду на підтвердження позовних вимог заяви від 20.09.2021, від 30.08.2021, від 10.02.2021 (а.с.9-11) не є доказами, які б підтверджували факт звернення ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою саме на спірні земельні ділянки, оскільки розміри земельних ділянок, визначені у пунктах 2, 71, 73, 74 оскаржуваного рішення та розміри земельних ділянок, зазначених у заявах від 20.09.2021, від 30.08.2021, від 10.02.2021 є різними.
Водночас, як суд зазначив вище, з урахуванням приписів статті 79-1 ЗК України надання третім особам дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не встановлюють будь-яких обмежень щодо реалізації позивачкою її права набути у встановленому законом порядку у власність чи користування тої чи іншої земельної ділянки.
Отже, оскаржуване рішення відповідача про надання третім особам дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на переконання суду, ухвалено відповідачем в межах своїх дискреційних повноважень, а вимога позивачки визнати за нею право власності на земельні ділянки, шляхом ухвалення судом рішення про це, є нічим іншим як вимогою для суду втрутитися у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.
Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі у зв`язку з його безпідставністю.
Керуючись ст.ст.1-4, 19, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 25.10.2023.

Суддя А.М.Бейко