справа № 754/9114/19
головуючий у суді І інстанції Панченко О.М.
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Проскури Тетяни Олексіївни на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 , у якому вона просила суд: позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з нього аліменти на її користь на утримання дитини.

Позов обґрунтовано тим, що під час стосунків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу у позивача народилася дитина ОСОБА_4 . Під час спільного проживання з відповідачем з липня 2009 року по січень 2010 року позивач неодноразово розмовляла з відповідачем про те, що хоче мати повноцінну родину з дітьми, але його це не цікавило. Відносини з відповідачем були розірвані через кілька тижнів після того, як позивач дізналася про свою вагітність. Під час вагітності відповідач жодного інтересу до майбутньої дитини не виявляв, не надавав фінансової та матеріальної допомоги, жодної участі і жодної допомоги до неї не проявляв. У пологовий будинок до неї відповідач не приходив, з пологового будинку її з донькою не забирав, при виписці з пологового медсестра передала дитину на руки її батькові. Відповідач побачив дитину лише через пару місяців, зустріч тривала близько 10 хвилин. Відповідач після народження дитини також не висловлював бажання бути записаним як її батько в свідоцтві про народження. Він ніколи не проявляв яскравих батьківських почуттів до ОСОБА_4 , не надавав матеріального утримання дитині, не виявляв жодної ініціативи щодо участі у житті дитини.

З початку 2014 року позивач почала проживати з ОСОБА_5 17 квітня 2015 року вони зареєстрували шлюб. Як тільки відповідач дізнався, що у неї інший чоловік з яким вона зареєструвала відносини, одразу почав наполягати на тому, що хоче бути записаний батьком дитини. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2014 року встановлено батьківство ОСОБА_1 відносно доньки ОСОБА_4 . Після цього відповідач вчинив лише дві дії: прийшов до дитячого садка, який відвідує ОСОБА_4 та показав вихователю змінене свідоцтво про народження дитини, де він записаний її батьком, при цьому навіть не спілкувався з дитиною, і навесні 2018 року з`явився вже до навчального закладу, а саме: до школи № 249, де дитина навчалася, і повідомив директора школи про те, що він є батьком ОСОБА_4 .

З літа 2014 року відповідач жодного разу не зателефонував позивачу щоб побачитися з донькою, не приходив, щоб це зробити ні до дитячого садка ні до школи, не проявляв жодного інтересу до її життя, не виявляв бажання брати участь у її утриманні та вихованні. ОСОБА_4 не знає свого біологічного батька і не пам`ятає його, вважає своїм батьком чоловіка позивача - ОСОБА_6 , називає його татом, він повністю взяв на себе обов`язки щодо її утримання та виховання, піклується про стан здоров`я доньки, її фізичний, духовний розвиток, навчання дитини, створює належні умови для її розвитку, дитина його любить та поважає. Позивач вважає, що відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_8 у розмірі частини від усіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 червня 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати щодо сплати судового збору у розмірі 768 грн 40 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини без поважних причин, не виявляє щодо своєї доньки батьківського піклування, не займається її вихованням та не піклується про неї, не проявляє інтересу до стану її здоров`я, не цікавиться її фізичним, моральним і духовним розвитком. Указана поведінка відповідача свідчить про свідоме, умисне нехтування виконанням батьківських обов`язків.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Проскура Т.О. подала апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року в частині позбавлення батьківських прав та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї частини позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що покази свідків, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, різняться з фактичним показами, які надавали свідки під час допиту у судовому засіданні.

Судом першої інстанції не зазначено в оскаржуваному рішенні та не надано оцінку тому, що свідок ОСОБА_9 показала, що не цікавилась чи намагався ОСОБА_1 побачитись з дитиною та привітати її зі святами, також повідомила, що про обставини справи знає зі слів позивача, яка є її близькою подругою. Також, у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 не дала точної відповіді як часто і коли саме доглядала ОСОБА_4 .

Судом першої інстанції проігноровано, що свідок ОСОБА_10 також пояснила, що ОСОБА_1 приходив до директора школи, у якій навчається ОСОБА_4 , аби побачитись з дитиною, однак з невідомих їй причин цього не відбулося і що прохання ОСОБА_1 дати контактний номер телефону класного керівника (свідка ОСОБА_10 ) задоволено під час його візиту не було.

Також, судом першої інстанції вибірково взято до уваги покази допитаної в якості свідка ОСОБА_11 , яка у судовому засіданні пояснила, що з моменту народження ОСОБА_4 її син ОСОБА_1 турбувався про дочку, допомагав позивачу в догляді за дитиною, матеріально забезпечував, коли ОСОБА_2 вирішила вийти на роботу, кілька разів на тиждень залишала дитину у свідка або з відповідачем, часто залишала дівчинку на вихідні, так як в той час відповідач проживав разом зі своїми батьками в одній квартирі за ОСОБА_4 доглядала свідок та ОСОБА_1 . Також, свідок показала, що кілька років поспіль вона з чоловіком та онукою ОСОБА_4 відпочивали влітку на базі відпочинку в Київській області. Судом першої інстанції не взято до уваги покази свідка про те, що її син ОСОБА_1 неодноразово говорив, що ОСОБА_2 не дає йому бачитись з дочкою.

ОСОБА_12 пояснив суду, що він був свідком того, як ОСОБА_4 плакала в дитячому садочку та говорила, що їй мама ( ОСОБА_2 ) не дозволяє говорити з татом ( ОСОБА_1 ) та його родичами.

Позивач у ході розгляду справи не заперечувала того факту, що відповідач доглядав ОСОБА_4 після її народження, забирав до себе до дому, водив до дитячого садочка, доглядав коли позивач ходила на роботу, переказував їй кошти на утримання дочки, а також, що в червні 2013 року вони спільно з відповідачем їздили з дочкою на відпочинок до Болгарії.

Проте, судом першої інстанції ці факти не було взято до уваги.

З липня 2014 року позивач заборонила відповідачу бачитись з дитиною та оскільки на той момент ОСОБА_1 не був записаний батьком дитини, йому довелося звернутися до суду з позовом про визнання батьківства. У зв`язку з цими обставинами він був позбавлений можливості звертатись до органів опіки та піклування із заявою про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною.

Розгляд справи про визнання батьківства затягувався з вини відповідача ( ОСОБА_2 ) через її численні оскарження ухвал та рішень суду, систематичні неявки у судові засідання та до експертної установи для відібрання біологічного матеріалу для проведення судово-генетичної експертизи.

Це в свою чергу свідчить про небажання ОСОБА_2 надати можливість батьку дитини визнати своє батьківство та відновити спілкування з дочкою, та намір відгородити дитину від батька.

Протягом чотирьох років, ОСОБА_1 був позбавлений можливості звертатись з будь-якими заявами про усунення перешкод в спілкуванні з дочкою.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам які свідчать про бажання відповідача відновити спілкування з дочкою, але не шляхом тиску та примушування а поступового і коректного, за допомогою спеціалістів, аби уникнути травмування дитини.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав є недостатньо обґрунтованим і має рекомендаційний характер.

Відсутні будь-які виключні обставини, за яких відповідача може бути позбавлено батьківських прав.

Від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що допитані судом першої інстанції батьки та брат відповідача повідомили суду, що від ОСОБА_2 їм не надходило жодних заборон щодо спілкування із ОСОБА_4 , вони не спілкувалися із дитиною, оскільки саме відповідач їм повідомив, що таке спілкування більше не бажане і вони не захотіли дізнатися у ОСОБА_2 чи дійсно вона проти їх спілкування з донькою ОСОБА_4 .

Відповідач вирішив встановити батьківство відносно своєї доньки ОСОБА_4 лише після того як позивач почала проживати сім`єю та у подальшому вийшла заміж за ОСОБА_5 .

Встановивши батьківство у судовому порядку, відповідач не виконав жодного батьківського обов`язку відносно доньки ОСОБА_4 .

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Проскура Т.О. у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Кшевецька І.В. у судовому засіданні заперечували проти апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року не оскаржується у частині стягнення аліментів на дитину, тому предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення лише у частині позбавлення батьківських прав.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 травня 2016 року у справі № 754/13898/14-ц задоволено позов ОСОБА_1 про визнання батьківства та визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прізвище дитини « ІНФОРМАЦІЯ_3 » змінено на « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (а.с. 140-141 т. 1).

Указане рішення набрало законної сили 06 червня 2018 року.

Згідно із повторно виданим свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_16 (а.с. 42 т. 1).

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_16 зареєстрували шлюб 17 квітня 2015 року. Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_16 взяла прізвище чоловіка « ОСОБА_16 ». (а.с. 17 т. 1).

Відповідно до інформації, наданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Деснянського району міста Києва, ОСОБА_13 перебуває під наглядом Центру з народження. При зверненні за медичною допомогою або з профілактичною метою, дитину завжди супроводжує мати, батько дитини ОСОБА_5 до лікарів за отриманням інформації щодо доньки ОСОБА_4 не звертався (а.с. 11 т. 1).

З педагогічної характеристики навчального закладу СДНЗ № 94 вбачається, що указаний навчальний заклад ОСОБА_13 відвідувала з 10 вересня 2012 року по 01 вересня 2017 року, її виховним процесом в дитсадку опікувалась мама ОСОБА_18 та бабуся. Вони відвідували святкові ранки, батьківські збори. Батько ОСОБА_19 опікувався виховним процесом дитини і спілкувався з вихователем з приводу потреб доньки у навчальному та виховному процесі з початку вступу до дитячого садочка до 2015 року (а.с. 13 т. 1).

Згідно з характеристикою школи І-ІІІ ступенів № 249 Деснянського району міста Києва ОСОБА_7 проживає з матір`ю та вітчимом, якого називає татом. До школи дитину приводять матір, вітчим, бабуся (зі сторони матері), відвідують батьківські збори та урочистості. У розмовах з однокласниками ОСОБА_4 часто розповідає про те, як вона із сім`єю проводить дозвілля. Відносини ОСОБА_4 з матір`ю, вітчимом та бабусею відкриті та відверті, і вони у свою чергу, повноцінно та з розумінням приймають потреби та інтереси, хвилювання дитини, беруть активну участь у навчанні та її вихованні. За інформацією адміністрації закладу, батько ОСОБА_19 до школи приходив один раз навесні 2018 року, запитав, чи у цій школі навчається ОСОБА_13 , повідомив, що він її батько, пред`явив свідоцтво про народження і попросив змінити прізвище дитини на « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Більше жодного разу в школі не з`являвся, з вчителем класоводом не спілкувався, успіхами та навчальними потребами дитини не цікавився (а.с. 12 т. 1).

Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії № 2 від 06 лютого 2020 року) від 14 лютого 2020 року № 102/03/27-1184, комісією з питань захисту прав дитини встановлено, що ОСОБА_7 постійно проживає з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; вихованням та утриманням дитини займається мати дитини та вітчим дитини - ОСОБА_5 .

Батько дитини, ОСОБА_1 проживає разом з дружиною ОСОБА_11 та дитиною від цього шлюбу, ОСОБА_20 , 2016 року народження. Батько дитини ОСОБА_1 у своїх поясненнях зазначав, що матір дитини з літа 2014 року створювала перешкоди у спілкуванні з дитиною, проте цей факт нічим не підтверджується, оскільки батько жодного разу до органу опіки та піклування або до суду не звертався про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, що засвідчує, що батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 , 2010 року народження (а.с. 87-90 т. 1).

Згідно з висновком психологічного обстеження ОСОБА_7 від 14 листопада 2019 року № 227, складеним Міським центром дитини Служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого органу Київської міської ради, «До матері у дівчинки визначається надійний тип прив`язаності, вона спілкується з мамою, допомагає їй у різних справах, мама задовольняє потреби доньки у любові, емоційному контакті, безпеці…» «…у дівчинки сформована надійна емоційна прив`язаність і до вітчима ОСОБА_21 , з яким вона на даний час проживає: « ОСОБА_22 у нас постійно працює, що треба, те ремонтує, допомагає всім нам», спостерігаються дружні, позитивні взаємовідносини між ними та повага. Щодо батька ОСОБА_21 інформації у дитини немає, мати контролює її доступ та тримає всю інформацію в таємниці» (а.с. 106-109 т. 1).

Відповідно до результатів дослідження психоемоційного стану ОСОБА_7 , проведених Центром практичної психології «Розрада», дитина ОСОБА_7 проживає з матір`ю, вітчимом, братом та сестрою, відчуває себе у захисті та любові. Про існування біологічного батька дитина не пам`ятає і піддавати ризику її психоемоційний стан знайомством з біологічним батьком наразі буде недоцільно і може понести за собою травматизацію. Рекомендовано батькам підготуватися до розповіді про біологічного батька, проконсультуватися з психологом для уникнення травматизації та збереження гармонійних стосунків у сім`ї (а.с. 117-120 т. 1)

З копій квитанцій вбачається, що відповідач після пред`явлення до нього цього позову почав здійснювати перерахування через Укрпошту аліментів, а саме: 02 вересня 2019 року у розмірі 1500 грн, 16 жовтня 2019 року, 22 листопада 2019 року, 13 грудня 2019 року, 20 грудня 2019 року, 06 лютого 2020 року, 21 лютого 2020 року, 25 березня 2020 року, 10 квітня 2020 року, 21 травня 2020 року, 05 червня 2020 року, 17 липня 2020 року, 07 серпня 2020 року, 31 серпня 2020 року, 09 жовтня 2020 року, 16 жовтня 2020 року, 20 листопада 2020 року, 30 листопада 2020 року - gj1400 грн (а.с. 123-125 т. 1).

25 травня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ФОП ОСОБА_23 договір про туристичне обслуговування для надання туристичних послуг ОСОБА_24 , ОСОБА_1 та ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо туру до Болгарії (а.с. 48-49 т. 1).

27 червня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_26 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_11 народилася донька ОСОБА_27 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 52 т. 1).

Згідно з характеристикою, виданою ТОВ «Фаберлік Україна» 12 лютого 2018 року, ОСОБА_1 працює у ТОВ «Фаберлік Україна» на посаді фахівця з регіонального розвитку з 2015 року. За час роботи зарекомендував себе як дисциплінований і відповідальний працівник (а.с. 53 т. 1).

Відповідно до характеристики, виданої ТОВ «Флбьюти групп» 14 серпня 2019 року, ОСОБА_1 працює у ТОВ «Флбьюти групп» на посаді фахівця з регіонального розвитку з 2019 року. За час роботи зарекомендував себе як дисциплінований і відповідальний працівник (а.с. 54 т. 1).

Також у матеріалах справи наявна письмова заява ОСОБА_1 від 06 вересня 2019 року адресована Службі у справах дітей Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, у якій він просив визначити порядок його спілкування та участі у вихованні дочки ОСОБА_7 , призначити тимчасовий графік зустрічей з донькою з метою поступового налагодження стосунків (а.с. 56 т. 1).

З відповіді Міського центру дитини Служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого органу Київської міської ради від 12 травня 2020 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до міського центру для проведення сімейної медіації з позивачем 02 квітня 2020 року (а.с. 122 т. 1).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту - Конвенція) є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення цього пункту свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України.

Отже, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухилився від виховання дитини, свідомо нехтує своїм обов`язком, не бажає виконувати його.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що злипня 2014 року позивач заборонила йому бачитись з дитиною, у зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом про визнання батьківства.

Так, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 травня 2016 року у справі № 754/13898/14-ц визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_13 . Указане рішення набрало законної сили 06 червня 2018 року.

Після встановлення батьківства відповідача відносно ОСОБА_7 відповідач приходив до дитячого садочка та школи, у якій навчається його донька, лише для того щоб повідомити про те, що він її батько та про зміну її прізвища з « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

З матеріалів справи вбачається, що будь-яких дій для налагодження відносин з дитиною ОСОБА_7 відповідач, після встановлення його батьківства рішенням суду, не вчиняв, хоча і знав, де навчається його донька, мав контакти матері дитини.

В апеляційній скарзі відповідачем зазначено, що суд першої інстанції залишив поза увагою його звернення до міського центру дитини із заявою щодо проведення сімейної медіації між ним та позивачем, однак позивачем проігноровано запрошення спеціалістів до центру.

Так, з відповіді Міського центру дитини Служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого органу Київської міської ради від 12 травня 2020 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до міського центру для проведення сімейної медіації з позивачем 02 квітня 2020 року.

За доводами відповідача він у судовому порядку встановлював своє батьківство відносно ОСОБА_7 для подальшого захисту своїх батьківських прав, однак із заявою для сімейної медіації звернувся 02 квітня 2020 року, тобто лише після того як позивач подала позов про позбавлення його батьківських прав (16 червня 2019 року).

Будь яких доказів того, що відповідач виявляв бажання спілкуватися із дитиною та налагодити з нею відносини за період з моменту встановлення його батьківства до звернення ОСОБА_2 з позовом до нього про позбавлення батьківських прав матеріали справи не містять.

В апеляційній скарзі відповідач також посилається на те, що покази свідків, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, різняться з фактичним показами, які надавали свідки під час допиту у судовому засіданні.

Перевіривши указані доводи шляхом відтворення аудіозапису судового засідання від 09 березня 2023 року, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції допитано свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та правильно зазначено у тексті оскаржуваного рішення загальний зміст показів указаних свідків.

Апеляційний суд зауважує, що суд не має обов`язку дослівно зазначати покази допитаних свідків у рішенні.

Посилаючись на те, що суд першої інстанції вибірково взяв до уваги покази свідків, відповідач, зокрема зазначив в апеляційній скарзі про те, що допитана у якості свідка матір відповідача - ОСОБА_11 суду пояснила, що ОСОБА_1 неодноразово говорив, що ОСОБА_2 не дає йому бачитися з донькою.

З відтвореного аудіозапису судового засідання від 09 березня 2023 року вбачається, що ОСОБА_11 пояснила, що позивач вийшла заміж та припинила надавати можливість свідку та її сину - ОСОБА_1 спілкуватися з дитиною ОСОБА_7 . При цьому свідок висловлювалася стверджувально та не зазначила звідки їй відомі такі обставини. Після уточнюючих питань суду, свідок пояснила, що особисто відмови позивача у їх спілкуванні з дитиною вона не чула, а їй це відомо зі слів сина.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції проігноровано, що свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_1 приходив до директора школи, у якій навчається ОСОБА_4 , аби побачитись з дитиною, однак з невідомих їй причин цього не відбулося і що прохання ОСОБА_1 дати контактний номер телефону класного керівника (свідка ОСОБА_10 ) задоволено під час його візиту не було.

Однак, з відтвореного аудіозапису судового засідання від 09 березня 2023 року вбачається, що свідок ОСОБА_10 , яка є класним керівником ОСОБА_7 , пояснила суду, що зі слів директора школи їй відомо, що ОСОБА_1 приходив до директора та останній надав ОСОБА_1 її номер телефону, однак відповідач так і не за телефонував свідку. Також свідок зазначила, що у судовому засіданні бачила відповідача вперше та раніше з ним ніколи не зустрічалася.

У Висновку органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав від 14 лютого 2020 року також зазначено про те, що батько жодного разу до органу опіки та піклування або до суду не звертався про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини.

Також у матеріалах справи наявна письмова заява ОСОБА_1 від 06 вересня 2019 року адресована Службі у справах дітей Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення порядку його спілкування та участі у вихованні дочки (а.с. 56 т. 1), однак вона подана відповідачем лише після звернення позивача до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав.

Лише після подання позову про позбавлення батьківських прав відповідач почав щомісячно перераховувати через Укрпошту позивачу кошти у мінімальному розмірі 1500 грн, а у подальшому у розмірі 1400 грн.

Доказів будь якої фінансової допомоги на утримання дитини ОСОБА_7 з боку відповідача за період із встановлення батьківства до подання цього позову матеріали справи не містять.

Указане свідчить, що дії ОСОБА_1 , вчинені після подання позову, є реакцією на дії позивача, а не діями, направленими на налагодження відносин із донькою.

З матеріалів справи вбачається та позивачем не заперечувалося під час розгляду справи те, що досягнення дитиною ОСОБА_7 4 років відповідач та його батьки дійсно спілкувалися з дитиною, останній організовував для них туристичні поїздки, однак у подальшому такий зв`язок з дитиною відповідачем було втрачено та на теперішній час вона його навіть не пам`ятає, а вважає своїм батьком вітчима.

Тобто відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи щодо позбавлення його батьківських прав, не надав доказів, що він вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, цікавиться її станом здоров`я, виявляє будь-яку турботу про дитину, надає матеріальну підтримку, бере участь у вихованні дитини. Відповідач не спростував висновків суду щодо позбавлення його батьківських прав стосовно доньки.

За таких обставин лише зазначення ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину, не спростовує його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Апеляційний суд зазначає, що висновок органу опіки та піклування є одним із доказів, який відповідно до частини 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює у взаємному зв`язку з іншими доказами у справі.

Судом першої інстанції надано оцінку висновку органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, у якому зазначено про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно ОСОБА_7 .

Аргументи апеляційної скарги містять посилання на необґрунтованість висновку органу опіки та піклування та його рекомендаційний характер, однак відповідачем не зазначено, у чому на його думку полягає така необґрунтованість висновку.

Крім того, матеріали справи не містять належного обґрунтування ОСОБА_1 того, що інтереси дитини превалюють над його приватними інтересами.

ОСОБА_1 не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо доньки.

Апеляційний суд враховує те, позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Однак, також апеляційний суд зауважує, що наявність або відсутність підстав для застосування статті 164 СК України має розглядатися перш за все крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, яка є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат.

У процесі розгляду цього сімейного спору вирішуються не просто спірні питання між батьками, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Позбавлення батьківських прав є насамперед способом захисту прав та інтересів дитини, а також санкцією (відповідальністю) за протиправну винну поведінку матері або батька.

З урахуванням обставин цієї справи, факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, з урахуванням його поведінки, не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

Аналізуючи докази у справі, пояснення учасників справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач свідомо та умисно ухилявся від виконання батьківських обов`язків, не вчинив жодних дій аби налагодити відносини із донькою, матеріально її не забезпечував.

Відповідач не надав суду будь-яких переконливих доказів, які б свідчили про те, що йому чинились перешкоди у спілкуванні з донькою.

Апеляційний суд, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, враховує, що відповідач не спілкується з дитиною, у зв`язку з чим дитина навіть не пам`ятає про існування біологічного батька дитина, вважає іншого чоловіка ( ОСОБА_5 ) своїм батьком, що розцінюється апеляційним судом як виключні обставини із якими закон пов`язує позбавлення батьківських прав.

Встановлені обставини свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя, та відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Таким чином, врахувавши конкретні обставини справи, якнайкращі інтереси дитини, а також те, що відповідач фактично не виконував свої батьківські обов`язки у період з моменту встановлення його батьківства відносно ОСОБА_7 і подання позову матір`ю дитини про позбавлення його батьківських прав, у зв`язку з чим дитина його не пам`ятає, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

керуючись статтями 259, 268, 383 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Проскури Тетяни Олексіївни залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року в частині позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 20 жовтня 2023 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська