Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу першого заступника Генерального директора Товариства з додатковою відповідальністю «Ніко Страхування» Майоренка Олега Олеговича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року, ухвалено у складі судді Остапчук Т.В., у справі № 753/19749/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Ніко Страхування» про захист прав споживача, стягнення невиплаченого страхового відшкодування,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Ніко Страхування» про захист прав споживача, стягнення невиплаченого страхового відшкодування. Зазначав, що 13 листопада 2017 року між ним та ТДВ «СК «Індіго», яке в подальшому перейменовано в ТДВ «Ніко Страхування», було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) № 206-00205-17, відповідно до умов якого були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням, розпорядженням автомобілем Toyota RАV4, д.н.з. НОМЕР_1 , 2015 року випуску, страхова сума встановлена в межах вартості транспортного засобу - 695 000,00 грн., розмір безумовної франшизи на випадок викрадення складав 10% від вартості суми. Термін дії вказаного договору встановлено з 16 листопада 2017 року по 15 листопада 2018 року. В період з 13 по 14 жовтня 2018 року належний йому на праві власності автомобіль Toyota RАV4, д.н.з. НОМЕР_1 , з вини орендаря, якому було передано вказаний автомобіль в оренду, було викрадено, за фактом чого 15 жовтня 2018 року внесено відомості до ЄРДР №0004641 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України. Відповідно до умов договору страхування викрадення транспортного засобу є страховим випадком. На виконання умов договору страхування ним було своєчасно повідомлено ТДВ «Ніко Страхування» про настання страхового випадку та у передбачений договором строк передано всі необхідні документи для визнання випадку страховим та визначення розміру страхового відшкодування. Проте листом за вих. № 61/2-301018 від 30 жовтня 2018 року ТДВ «Ніко Страхування» відмовило йому у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що випадок не є страховим, оскільки свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для участі у міжнародному русі НОМЕР_2 , на момент настання події знаходилось в автомобілі який було викрадено. Зазначена відмова на його думку є незаконною, оскільки обставини, на які посилається відповідач, не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки договором передбачено що свідоцтво про реєстрацію застрахованого транспортного засобу і повний комплект ключів від транспортного засобу не є необхідним та обов`язковим для визнання події страховим випадком у разі викрадення транспортного засобу з вини орендаря, якому було передано транспортний засіб в оренду. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив стягнути з ТДВ «Ніко Страхування» суму страхового відшкодування у розмірі 625 000,00 грн., пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у розмірі 147 000,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 16 793,75 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТДВ «Ніко Страхування» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 625 000,00 грн., пеню у розмірі 147 000,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 16 793,75 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, перший заступник Генерального директора ТДВ «Ніко Страхування» Майоренко О.О. подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити новерішення,яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що згідно договору прокату легкового автомобіля № 08-18-1 від 16 листопада 2017 року застрахований автомобіль Toyota RАV4, д.н.з. НОМЕР_1 , було передано в користування ФОП ОСОБА_2 , яка в свою чергу на підставі договору прокату № 3-24/9/2018 від 30 вересня 2018 року передала вказаний автомобіль в оренду громадянину Китаю ОСОБА_4 . Експлуатація застрахованого транспортного засобу здійснювалась громадянином ОСОБА_4 , при наявності свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу для участі у міжнародному русі НОМЕР_2 . Зазначене свідоцтво, на момент настання події, знаходилось в автомобілі, який було викрадено. В свою чергу, відповідно до п.п. 18.2.9 договору страхування, страхувальник зобов`язаний зберігати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу поза межами транспортного засобу, а також місцях, що обмежують загальний доступ. Згідно п.п. 18.2.10 договору страхування, страхувальник зобов`язаний не залишати оригінали документів транспортного засобу (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ін.), ключі від транспортного засобу та/або брелоки від протиугонних систем у застрахованих транспортних засобах. Залишення страхувальником/водієм свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу в застрахованому транспортному засобі, дає право на безперешкодне керування транспортним засобом особою, яка незаконно заволоділа ним, до моменту, коли про це буде повідомлено відповідні правоохоронні органи. Звертає увагу на те, що договором страхування передбачено перелік документів, які необхідні для визнання події страховим випадком, зокрема встановлення обставин події та розміру збитку, а саме п.п. 21.1.6 договору страхування передбачено надання свідоцтва про реєстрацію застрахованого ТЗ і повний комплект ключів від ТЗ - при викраденні. Свідоцтво про реєстрацію застрахованого ТЗ і повний комплект ключів від ТЗ не є необхідним та обов`язковим для визнання події страховим випадком у разі викрадення ТЗ з вини орендаря, якому було передано ТЗ в оренду. Проте, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для участі у міжнародному русі НОМЕР_2 , при наявності якого здійснювалась експлуатація застрахованого транспортний засіб, надано не було, в зв`язку із тим, що водій - громадянин ОСОБА_4 залишив даний документ в автомобілі, який у подальшому був викрадений, що є прямим порушенням умов договору страхування. Більше того, в матеріалах страхової справи відсутні документи, які свідчать про наявність вини орендаря. Отже, особлива умова на яку посилається ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, не може бути застосована. Також, наголошує на тому, що між позивачем та відповідачем існують договірні відносини, які врегульовані Законом України «Про страхування», Правилами страхування та умовами договору страхування і які не передбачають такого виду відповідальності страховика, як сплата інфляційної складової богу та трьох процентів річних від простроченої суми, а відтак ТДВ «Ніко Страхування» за несвоєчасне здійснення страхової виплати може нести майнову відповідальність виключно шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка передбачена договором страхування.

Адвокат Ходченко О.М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала відзив на апеляційну скаргу. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Заперечує проти доводів відповідача, вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні Балацький С.С., який діє в інтересах ТДВ «Ніко Страхування», апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з наведених у ній підстав.

Адвокат Ходченко О.М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником автомобіля Toyota RАV4, д.н.з. НОМЕР_1 , 2015 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (т.1, а.с. 14-15).

13 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ТДВ «СК «Індіго», яке в подальшому перейменовано в ТДВ «Ніко Страхування», укладено договір добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) № 206-00205-17, відповідно до якого були застраховані майнові інтереси позивача ОСОБА_1 , що не суперечать законодавству України пов`язані з володінням та/або користуванням та/або розпорядженням автомобілем Toyota RАV4, д.н.з. НОМЕР_1 , 2015 року випуску, та додатковим обладнанням на цьому транспортному засобі (т.1, а.с. 9-13).

Автомобіль Toyota RАV4, д.н.з. НОМЕР_1 , 2015 року випуску, використовувався для надання в оренду через компанію посередника в особі ФОП ОСОБА_2 «Luxservis» (код за ЄДРПОУ (надалі - Прокатна компанія) на підставі договору № 08-18-1 прокату легкового автомобіля від 16 листопада 2017 року (т.1, а.с. 18-19).

Про використання транспортного засобу Toyota RАV4, д.н.з. НОМЕР_1 , для надання в оренду через Прокатну компанію було повідомлено страховика, що не заперечувалось останнім.

Задля додаткового убезпечення транспортного засобу Toyota RАV4, д.н.з. НОМЕР_1 , від протиправних дій третіх осіб в частині незаконної перереєстрації транспортного засобу (зміни права власності), в сервісному центрі МВС № 8043, відповідно до пункту 8.1. Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 серпня 2010 року № 379, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 січня 2011 року за № 123/18861 (надалі - Інструкція), 16 листопада 2016 року отримано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видане для участі в міжнародному русі НОМЕР_2 (яке не дає право здійснити переоформлення автомобіля орендарем) на ім`я ОСОБА_5 (надалі - Свідоцтво для участі у міжнародному русі) (т.1, а.с. 16-17).

30 вересня 2018 року громадянин ОСОБА_4 уклав договір оренди транспортного засобу № 3-24/9/2018 (надалі - Договір оренди), власником якого є ОСОБА_1 , через Прокатну компанію. Громадянина ОСОБА_4 було ознайомлено з правилами оренди транспортного засобу, в тому числі було попереджено про те що свідоцтво для участі у міжнародному русі повинно бути під його пильним контролем, про що свідчить п. 5 Договору оренди, з яким він був ознайомлений та власноруч ним підписаний. Також надано ключі від транспортного засобу та свідоцтво для участі у міжнародному русі (т.1, а.с. 20-22).

З протоколу додаткового допиту потерпілого від 17 жовтня 2018 року вбачається, що 13 жовтня 2018 року о 19 год. 00 хв. громадянин ОСОБА_4 залишив транспортний засіб на парковці біля свого дому за адресою: АДРЕСА_1 . Наступного дня, 14 жовтня 2018 року приблизно о 14 год. 00 хв. вищезазначений громадянин виявив відсутність транспортного засобу за місцем його паркування (т.1, а.с. 123-125).

14 жовтня 2018 року було повідомлено про викрадення транспортного засобу в поліцію, а також про страхову подію страховика. На місце злочину приїхала слідчо-оперативна група та зафіксувала викрадення транспортного засобу. 15 жовтня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань Печерським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 289 Кримінального кодексу України (незаконне заволодіння транспортним засобом) та розпочато досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0004641.

16 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ТДВ «Ніко Страхування» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (т.1, а.с. 99-100).

Листом від 30 жовтня 2018 року вих. № 61/2-301018/1 ТДВ «Ніко Страхування» повідомило ОСОБА_1 про те, що в зв`язку з порушенням ним п.п. 18.2.9, 18.2.10 та п.п. 21.1.6 договору страхування № 206-00205-17 від 13 листопада 2017 року, ТДВ «Ніко Страхування» не має правових підстав для виплати йому страхового відшкодування по даному страховому випадку (т.1, а.с. 26-27).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ТДВ «Ніко Страхування» на його користь суми страхового відшкодування у розмірі 625 000,00 грн., пені в розмірі 147 000,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 16 793,75 грн. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 було дотримано умови договору страхування, а відтак вимоги позивача про стягнення страхового відшкодування є доведеними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування»).

За приписами ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути, зокрема майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування) (п. 2 ч. 1 ст. 980 ЦК України).

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про страхування» одним з видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту (крім залізничного).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» визначено, що страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 991 ЦК України ( редакції, чинній на час укладення договору добровільного страхування наземного транспорту від 13 листопада 2017 року № 206-00205-17) страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Аналогічні підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування передбачені ст. 26 Закону України «Про страхування» (у редакції, чинній на час укладення договору добровільного страхування наземного транспорту від 13 листопада 2017 року № 206-00205-17).

Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону (ч. 2 ст. 991 ЦК України та ч. 2 ст. 26 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною другою ст. 989 ЦК України встановлено, що договором страхування можуть бути встановлені також інші обов`язки страхувальника, окрім тих, які визначені ч. 1 ст. 991 ЦК України.

Відповідно до п.п. 18.2.9. договору страхування визначено, що страхувальник зобов`язаний вживати заходи щодо запобігання та зменшення розміру збитків, завданих внаслідок настання страхового випадку. Зберігати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від транспортного засобу поза межами транспортного засобу, а також в місцях, що обмежують загальний доступ.

Відповідно до п.п. 18.2.10. договору страхування страхувальник зобов`язаний не залишати оригінали документів транспортного засобу (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ін.), ключі від транспортного засобу та/або брелоки від протиугінних систем у застрахованому транспортному засобі. Залишаючи застрахований транспортний засіб, використовувати (ввімкнути) всі протиугінні системи у застрахованому транспортному засобі.

Вказані пункти договору страхування були дотримані ОСОБА_1 , оскільки з доповнення до заяви 17995/18 від 16 жовтня 2018 року та протоколу додаткового допиту потерпілого від 17 жовтня 2018 року вбачається та не заперечується самим представником відповідача, що на момент настання події в автомобілі Toyota RАV4, д.н.з. НОМЕР_1 , було свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для участі у міжнародному русі НОМЕР_2 . Разом з тим, в даному свідоцтві вказано що водій не є власником транспортного засобу, що в свою чергу не дає права для перереєстрації транспортного засобу особі яка користується ним.

Крім того, з заяви ОСОБА_1 від 26 жовтня 2018 року вбачається, що останній передав представнику ТДВ «Ніко Страхування» Федорову О.М. свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та три екземпляри ключів, однак зауваження у останнього були виключно до ключа без кнопок, який візуально відрізнявся від двох інших з кнопками (т.1, а.с. 24).

Відповідно до підпункту 19.1.9. договору страхування, який є виключенням з страхового випадку, викрадення транспортного засобу в результаті дій/бездіяльності страхувальника та/або водія щодо застрахованого транспортного засобу, які полягають у залишенні документів (технічного паспорту транспортного засобу) та/або ключів у транспортному засобі, який був викрадений та/або в будь-яких загальнодоступних місцях та/або викраденні або втраті ключів до викрадення транспортного засобу (крім розбою), про що не було письмово повідомлено страховика до викрадення транспортного засобу. Винятком є випадок викрадення транспортного засобу з вини орендаря якому було передано транспортний засіб в оренду.

Відповідно до підпункту 21.1.6. договору страхування, до переліку документів необхідних для визнання події страховим випадком відносяться, зокрема, свідоцтво про реєстрацію застрахованого транспортного засобу і повний комплект ключів від транспортного засобу. Разом з тим, вони не є необхідними та обов`язковими для визнання події страховим випадком у раз викрадення транспортного засобу з вини орендаря, якому було передано транспортний засіб в оренду.

При цьому, пунктом 23.1.14 договору передбачена відмова у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з ненаданням страхувальником страховику документів передбачених п. 21 цього договору на протязі 90 діб з дня повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку.

Також причиною відмови у виплаті страхового відшкодування є недотримання страхувальником умов договору (п. 23.1.6), в той час, як в договорі не розкрито поняття вини орендаря у викраденні транспортного засобу, а також не зазначено скільки конкретно повинно бути екземплярів ключів та чи обов`язкова наявність саме оригінальних ключів від транспортного засобу у страхувальника.

Відтак, ураховуючи, що ОСОБА_1 надав представнику ТДВ «Ніко Страхування» свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та три екземпляри ключів від автомобіля, а також той факт, що на момент настання події транспортний засіб був в оренді у громадянина КНР ОСОБА_4 , що підтверджується договором прокату № 3-24/9/2018 від 30 вересня 2018 року, вимоги позивача щодо стягнення страхового відшкодування є доведеними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

Також, суд першої інстанції правильно вирішив вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат, трьох відсотків річних та неустойки.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного суду від 27 січня 2021 року у справі № 337/5617/19 були враховані наступні правові висновки:

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 758/16044/16-ц вказано, що: «при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, ч. 2 статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, є особливою мірою відповідальності боржника (страховика) за прострочення грошового зобов`язання.

Виплата страхового відшкодування є грошовим зобов`язанням, тому за прострочення такої виплати страховик має відшкодувати застрахованій особі матеріальні втрати від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та компенсації (плати) за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати застрахованій особі.

Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом в постанові від 26 червня 2018 року у справі № 607/1373/16-ц.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15 зазначено, що: «правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторона у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Згідно підпункту 18.1.2. договору страхування, страховик зобов`язаний протягом 2 робочих днів, після отримання письмового повідомлення про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасної виплати страхового відшкодування.

Відповідно до п. 21.1. договору страхування страховик здійснює виплату страхового відшкодування на підставі заяви на виплату страхового відшкодування страхувальника і страхового акту, який складається страховиком. У разі настання страхового випадку застосовуються наступні положення: за ризиком «Викрадення» (п. 6.2. цього договору), після одержання всіх необхідних документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків. Страховик протягом 20 (двадцяти) робочих днів складає та затверджує страховий акт у випадку прийняття рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у виплаті страхового відшкодування. Виплата страхового відшкодування здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів після затвердження страхового акту у розмірі 30%. Другу частину страхового відшкодування у розмірі 70% страховик виплачує протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання документа, що підтверджує закінчення досудового розслідування, але не пізніше 3 (трьох) місяців з моменту оплати 30% страхового відшкодування у разі відсутності документа, що підтверджує закінчення досудового розслідування.

Таким чином, суд обґрунтовано взяв за основу наданий позивачем розрахунок за визначений ним період прострочення з 03 грудня 2018 року (дата виплати 30% від суми страхового відшкодування) по 07 жовтня 2019 року (дата звернення з позовною заявою) на суму в розмірі 187 500,00 грн. а також з 04 березня 2019 року (дата виплати 70% від суми страхового відшкодування) по 07 жовтня 2019 року (дата звернення з позовною заявою) на суму в розмірі 437 500,00 грн. виходячи з суми боргу (належного до виплати страхового відшкодування з вирахуванням франшизи) у розмірі 25 000,00 грн., та дійшов правильного висновку про стягнення інфляційних втрат в розмірі 16 793,75 грн.

Статтею 992 ЦК України визначено, що в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до п. 25.4 Договору страхування за несвоєчасне проведення розрахунків винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє під час виникнення заборгованості, від суми, що підлягає сплаті, за кожен день затримки.

Відтак, суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 147 000,00 грн., оскільки такі вимоги відповідають вимогам ЦК України та умовам договору страхування.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що ТДВ «Ніко Страхування» за несвоєчасне здійснення страхової виплати може нести майнову відповідальність виключно шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка передбачена договором страхування, а відтак відсутні підстави для стягнення зі страховика, інфляційної складової богу та трьох процентів річних від простроченої суми, оскільки такі доводи є безпідставними та не ґрунтуються на положеннях ЦК України. Стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України та стягнення неустойки мають різну правову природу. Крім того, позивач не порушував питання в позові про стягнення сум трьох процентів річних.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника Генерального директора Товариства з додатковою відповідальністю «Ніко Страхування» Майоренка Олега Олеговича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 20 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: