ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Чумак О.В.,

суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

розглянула в порядку письмового провадження за наявними матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Державної інспекції архітектури та містобудування України на рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2023, ухвалене суддею Турченко Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, третя особа Управління ДІАМ в Полтавській області про визнання права власності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом до виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради про визнання права власності на гараж.

В обґрунтування позову вказав, що відповідно до п.13 рішення двадцять четвертої сесії п`ятого скликання Київської районної в м.Полтаві ради «Про розгляд заяв про надання дозволу на розробку проекту відведення земельних ділянок» по АДРЕСА_1 від 28.08.2008 року погоджено місце розташування земельної ділянки площею 35 кв.м. для будівництва індивідуального гаража та надано йому дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 35 кв.м. по АДРЕСА_1 , для будівництва гаража.

Рішенням шістнадцятої сесії сьомого скликання Київської районної в м.Полтаві ради «Про розгляд заяв громадян про затвердження документації із землеустрою і передачу у власність земельних ділянок» від 24.11.2016 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 , та надано йому у власність земельну ділянку кадастровий номер :10:003:0301. Після чого він зареєстрував право власності на дану земельну ділянку. Після отримання у власність земельної ділянки позивач самостійно без отримання відповідних дозволів здійснив самочинне будівництво гаражу. Для завершення будівництва він виготовив технічний паспорт від 19.10.2022 року.

Згідно звіту про проведення технічного обстеження будівлі авто гаража, здійсненого ФОП ОСОБА_2 від 19.11.2022 року, встановлено готовність до експлуатації будівлі автогаража по АДРЕСА_2 .

З метою визнання права власності на гараж, він звернувся до виконавчого комітету Київької районної в м.Полтаві ради, проте листом від 09.12.2022 року йому було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду.

Позивач просить суд визнати за ним право власності на гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 25,8 кв.м.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 14 квітня 2023 року позов задоволено та визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 право власності на гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 25,8 кв.м.

На вказане рішення представник третьої особи Державної інспекції архітектури та містобудування України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду з підстав неправильного застосування норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що позивачем не дотримано порядок набуття права власності.

Вважає помилковими висновки місцевого суду про те, що дане питання було предметом розгляду компетентного органу та наявність спору про право.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

З огляду на положення ст.368 ч. 1, 369 ч. 1, 274, 176 ч.1 п.2, ч.13 ст.7 ЦПК України ця справа розглядається в апеляційному суді в порядку письмового позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно п.13 рішення двадцять четвертої сесії п`ятого скликання Київської районної в м.Полтаві ради «Про розгляд заяв про надання дозволу на розробку проекту відведення земельних ділянок» по АДРЕСА_1 , від 28.08.2008 року погоджено місце розташування земельної ділянки площею 35 кв.м. для будівництва індивідуального гаража та надано ОСОБА_1 , що мешкає по АДРЕСА_1 , дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 35 кв.м. по АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуального гаража (а.с. 7-8).

Рішенням шістнадцятої сесії сьомого скликання Київської районної в м.Полтаві ради «Про розгляд заяв громадян про затвердження документації із землеустрою і передачу у власність земельних ділянок» від 24.11.2016 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 , та надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 35 кв.м. для будівництва індивідуального гаража (кадастровий номер :10:003:0301) (а.с. 9).

Позивач зареєстрував право власності на земельну ділянку кадастровий номер :10:003:0301, що підтверджено витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 10).

В подальшому ОСОБА_1 самостійно без отримання відповідних дозволів здійснив самочинне будівництво гаражу за адресою: АДРЕСА_2 , та після завершення будівництва виготовив технічний паспорт від 19.10.2022 року на гараж, що розташований за вищевказаною адресою (а.с. 11-13).

Згідно звіту про проведення технічного обстеження, проведеного за замовленням позивача ФОП ОСОБА_2 від 19.11.2022, встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації гаражу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14-26).

Листом заступника голови виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 09.12.2022 за зверненням ОСОБА_1 повідомлено, що повноваження щодо визнання права власності на об`єкти нерухомого майна райвиконкому не надавалися. Питання про визнання права власності може бути розглянуте у судовому порядку згідно з чинним законодавством України (а.с. 27).

15.12.2023 Державна інспекція архітектури та містобудування України (ДІАМ) за зверненням ОСОБА_1 надала роз`яснення порядку узаконення самочинно збудованих об`єктів (а.с. 28-29).

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив із того, що будівництво гаража здійснено позивачем на належній йому на праві власності земельній ділянці, відведеній для індивідуального будівництва гаража, без порушення встановлених будівельних, протипожежних норм і правил, умов містобудівної документації, проте без отримання необхідних дозволів на здійснення будівельних робіт, тому є самочинним згідно ст. 376 ЦК України.

Питання прийняття самочинно збудованого нерухомого майна в експлуатацію було предметом розгляду компетентного державного органу, яким прийнято рішення про відмову позивачу в узаконенні самочинного будівництва у позасудовому порядку, що свідчить про наявність спору про право.

Самочинно збудоване позивачем нерухоме майно відповідає вимогам будівельних, протипожежних норм і правил, умов містобудівної документації та відповідає вимогам надійності і безпечної експлуатації.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15.

Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

При розгляді справ, пов`язаних із самочинним будівництвом, слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2019 року справа № 306/2140/17, від 18 лютого 2019 року справа № 308/5988/17-ц, від 26 грудня 2018 року справа № 727/720/17, від 07 лютого 2018 року справа № 127/18746/15-ц.

Таких висновків дійшов Верховний Суд при розгляді справи № №638/4159/17 від 06 квітня 2020 року.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 6-1328цс15, а також постановах Верховного суду від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17-ц, від 20.03.2019 у справі № 202/3520/16-ц, від 04.11.2021 у справі № 464/3201/18, де зазначено, зокрема, що згідно з частинами першою та другою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони: 1) збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав чи інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати наявним спір про право.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч.1ст. 83 ЦПК).

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи й підлягають установленню при ухваленні судового рішення (чч.1, 2 ст.77 ЦПК України ).

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Місцевим судом при розгляді цієї справи достовірно встановлено, і це підтверджується наявними у ній доказами, що ОСОБА_1 звертався до виконавчого комітету Київської районної в м.Полтаві ради та Департаменту Державного архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області щодо прийняття в експлуатацію самовільно збудованого гаражу на земельній ділянці, яка належить йому на праві власності. Разом з тим цим позивачу було повідомлено, що вказане питання слід вирішувати в судовому порядку (а.с. 27-29).

Отже питання прийняття самочинно збудованого нерухомого майна в експлуатацію було предметом розгляду компетентного державного органу, яким прийнято рішення про відмову позивачу в узаконенні самочинного будівництва у позасудовому порядку, що свідчить про наявність спору про право.

Ухвалою суду першої інстанції від 26.01.2023 за клопотанням позивача призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу (а.с. 59).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи №9 від 20.03.2023 року, виконаного судовим експертом Авдєєвою Н.М., гараж, який розташований по на приватизованій земельній ділянці кадастровий номер :10:003:0301 площею 0,0035 га з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів (код 02.05), відповідає вимогам будівельних, протипожежних норм і правил, умов містобудівної документації та відповідає вимогам надійності і безпечної експлуатації.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Враховуючи те, що самочинне будівництво спірного нерухомого майна - гаража - було здійснено позивачем на належній йому на праві приватної власності земельній ділянці, що була відведена для цієї мети, а саме на земельній ділянці з цільовим призначенням: для будівництва індивідуальних гаражів. Земельна ділянка сформована та має кадастровий номер :10:003:0301, право власності на неї зареєстроване за позивачем у відповідному Державному реєстрі. Спірне нерухоме майно (гараж) збудовано без порушення встановлених будівельних, протипожежних норм і правил, умов містобудівної документації, проте без отримання необхідних дозволів на здійснення будівельних робіт. Приймаючи до уваги те, що самочинно збудоване нерухоме майно не порушує права та інтереси інших осіб. Враховуючи, що питання узаконення самочинного будівництва було предметом розгляду компетентного державного органу та неможливість узаконення позивачем самочинно збудованого нерухомого майна у позасудовому порядку, суд першої інстанції з метою захисту прав позивача на належне йому нерухоме майно, дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та визнав за ним право власності на вказане самочинно збудоване нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги Державної інспекції архітектури та містобудування України, які фактично дублюють заперечення проти позову, зводяться до незгоди з ухваленим рішенням та не спростовують правильних висновків місцевого суду про задоволення позову.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що позивач не дотримав порядку набуття права власності, оскільки не звертався до компетентного державного органу з цього приводу, спростовуються наявними у справі доказами, про які вказувалося вище та проаналізовані судом першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів не встановлено.

Отже апеляційна скарга залишається апеляційним судом без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної інспекції архітектури та містобудування України залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24.10.2023.

Головуюча суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук