Справа № 727/1904/23
Провадження № 2/727/605/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Гавалешка П.С.,

за участю секретаря судового засідання Рудої І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання дитини та визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

27.02.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просить визначити місце проживання їх сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком, та встановити факт самостійного виховування батьком неповнолітнього сина, та обґрунтовуючи такі вимоги наступними обставинами.

Після розірвання шлюбу судом між ним та відповідачкою 19.06.2015 року, відповідно до резолютивної частини рішення суду у справі 727/4507/15-ц, було вирішено залишити малолітнього сина проживати разом з матір?ю ОСОБА_2 . Проте з жовтня 2022 року син проживає спільно з позивачем у зв?язку зі зміною обстановки у житті матері після 24 лютого 2022 року.

Зазначає, що мати дитини його колишня дружина виїхала закордон та влаштувалась там на роботу, та планує залишитись проживати закордоном.

Син вирішив проживати з батьком, тому є необхідність визначити місце проживання дитини разом з батьком.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.03.2023 року відкрито провадження у даній справі та постановлено провести її розгляд у порядку спрошеного позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.04.2023 року у справі було залучено Чернівецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки у якості третьої особи без самостійних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25.04.2023 року у справі було залучено Державну прикордонну службу України у якості третьої особи без самостійних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25.04.2023 року у справі було замінено Державну прикордонну службу України на Адміністрацію Державної прикордонної служби України у якості третьої особи без самостійних вимог.

В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, подавши 22.05.2023 року письмову заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, а також вказала, що визнає вимоги позову повністю. Відзиву на позов ОСОБА_2 не подавала.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Чернівецької ради в судове засідання не з`явилась, однак подала до суду письмову заяву, в якій просила розглядати справу без її участі.

Представник третьої особи - Адміністрації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_5 в своїх усних пояснення наданих в попередніх судових засіданнях заперечувала щодо задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи - Чернівецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, будучи повідомленним про дату та час судового розгляду в судове засідання не з`явився. Надав до суду заяву про розгляд вказаної справи без участі представника.

З огляду на викладене суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачки та представників третіх осіб.

Заслухавши пояснення позивача, думку дитини, стосовно якої розглядається питання щодо визначення її місця проживання - ОСОБА_4 про те, що він проживає і надалі бажає проживати разом із батьком, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Як встановлено судом, у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від шлюбу народився син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюб між сторонами розірваний рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 19.06.2015 року.

Вказаним судовим рішенням було визначено місця проживання дитини разом з матір`ю в зв`язку із відсутністю такого спору між сторонами. Разом з тим, зі змісту цього рішення суду вбачається, що позивачка зверталась до суду з позовними вимогами про розірвання шлюбу та залишення дитини після розірвання шлюбу проживати з одним з батьків, обґрунтовуючи їх відсутністю між сторонами спору про визначення місця проживання дітей.

Отже у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується судом, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (ст. 159 СК України).

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до приписів статтей 2, 4 ЦПК України цивільні справи вирішуються виключно з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто, позивач має довести не тільки наявність у нього певного права, а й те, що це право порушується, не визнається чи оспорюється іншою особою. Лише в такому випадку суд може захистити це право та задовольнити відповідні вимоги.

Крім того, виходячи з приписів статей 160, 161 СК України, за загальним правилом місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Лише в разі відсутності згоди між батьками дитини, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У даному випадку позивач не довів, що його право на визначення місця проживання своєї дитини порушується, не визнається чи оспорюється відповідачкою.

Навпаки, з досліджених судом доказів вбачається, що сторони та дитина за спільною згодою визначили місце проживання дитини і між ними немає суперечок з цього приводу.

Положень щодо можливості визначення судом самостійного виховання дитини одним з батьків Сімейний кодекс України не містить, навпаки, ним чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України).

Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Доказів щодо наявності підстав для обмеження або припинення обсягу прав матері, у зв`язку із чим дитина повинна залишатись на його самостійному вихованні та утриманні суду позивачем також не надано, як і доказів того, що в питанні виховання чи утримання неповнолітнього, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу.

Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, як встановлено судом, неповнолітній ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , отже на момент звернення до суду з вказаним позовом неповнолітньому сину позивача є повних 16 років, в такому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/519/15-ц та від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

При цьому, враховуючи обов`язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог суд не вважає відсутність заперечень відповідачки щодо задоволення вимог позову достатньою підставою для його задоволення.

Таким чином, керуючись положеннями частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України та врахувавши те, що на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_4 виповнилося 16 років, слід дійти висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з батьком.

Такий висновок також узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15.

Щодо вимог в частині встановлення факту самостійного виховання сина батьком, слід зазначити наступне.

Позивач необхідність встановлення факту самостійного виховання сина обґрунтовував необхідністю захисту прав та інтересів дитини та своїх прав, хоча він, як батько, є законним представником неповнолітнього сина відповідно до вимог чинного законодавства і наділений повним обсягом прав, обов`язків та повноважень, для реалізації яких відсутня потреба у встановленні додаткових фактів.

Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків.

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком необхідно встановити юридичний факт або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Як зазначає позивач, з 2022 року неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом з ним, знаходиться на його одноособовому утриманні і самостійному вихованні, а мати дитини фактично протягом всього цього час проживає за кордоном України.

Такі твердження в силу ст. 141 СК України суд розцінює критично, оскільки розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Окремо слід зазначити, що в судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_4 надав пояснення суду в яких підтвердив, що мати ОСОБА_2 перебуває з ним на постійному зв`язку, здійснює переказ коштів для нього, тобто надає підтримку матеріального характеру, вказані твердження підтверджують виконання батьківських обов`язків відповідачкою, оскільки ОСОБА_2 спілкується з своїм неповнолітнім сином та надає матеріальну підтримку.

Разом з тим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Щодо пояснень позивача, щодо встановлення факту, що він самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

За правилами ч.1 ст. 23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, в тому числі чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

У пункті 50, 51 постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 822/2446/17 Верховний Суд зазначив, що правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, а тому можливо застосувати аналогію поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: неперебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Розірвання шлюбу з встановлення місця проживання дитини чи окреме встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність статусу «одинокий батько». Отже, постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2021 року № 693 визначений порядок встановлення статусу «одинокий батько» на підставі: свідоцтва про смерть матері; рішення суду про позбавлення матері батьківських прав; рішення суду про визнання матері безвісно відсутньою або оголошеною померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою. Позивачем доказів щодо існування саме таких обставин суду не надано.

Зважаючи на те, що позивач не довів, що матір неповнолітнього сина- ОСОБА_6 умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу, в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, вимога викладена у позовній заяві в частині встановлення факту самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини, є необґрунтована та доказово не підтверджена.

Сімейним кодексом України встановлено, що батьки мають право на самозахист своєї дитини.

Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

У постанові від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу.

Таким чином, ОСОБА_1 , будучи батьком неповнолітнього ОСОБА_4 , має достатній обсяг повноважень для захисту прав та інтересів свого сина.

Крім того, жодних доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права позивача, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів в отриманні позивачем соціальних пільг та гарантій ОСОБА_1 суду не надано, як і не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні зазначених ним у позові питань за відсутності судового рішення.

При цьому суд вважає, що факт самостійного виховання позивачем дитини може бути підставою (обставиною), яка підлягає доведенню під час розгляду судової справи про захист конкретних прав чи свобод позивача і не потребує додаткового попереднього його встановлення судом.

Враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав для прийняття визнання позову відповідачкою та констатує відсутність необхідності судового захисту сімейних прав позивача в аспекті визначення місця проживання його дитини. Вимога позову щодо визначення самостійного виховання дитини одним із батьків взагалі не ґрунтується на вимогах діючого законодавства України. Отже, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

На підставі вище викладеного керуючись, ст. 12, 13, 76, 80, 81, 95,258, 259, 263- 265, ЦПК України, ст.160, 161, СК України суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини та визначення місця проживання дитини - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 24.10.2023 року.

Суддя П.С. Гавалешко