Справа № 471/37/23
Провадження №2/471/63/23
Номер рядка звіту 54
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2023 р.

Братський районний суд Миколаївської області

в складі:

головуючого судді Гукової І.Б.,

за участю секретаря Холоденко І.Ю.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому провадженні в залі суду смт. Братське цивільну справу № 471/37/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за частину майна.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем перебували у шлюбі, який було розірвано 02.10.2020 року. За час шлюбу ними було придбано житловий будинок та автомобіль HYUNDAI, модель SONATA 2006 року випуску. Рішенням суду від 26.10.2022 року за позивачем визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , придбаного в період шлюбу. Цим же рішенням суду встановлено, що автомобіль HYUNDAI, модель SONATA 2006 року випуску було відчужено відповідачем 08.07.2020 року. Автомобіль було відчужено без згоди позивача, оскільки з травня 2020 року подружжя разом не проживало. Кошти за реалізацію автомобіля було витрачено відповідачем на власний розсуд. З моменту реалізації автомобіля без згоди позивача, відповідач набув у власність кошти, які є об`єктом спільної власності подружжя. Відповідно до Звіту КТЗ вартість вказаного автомобіля станом на 01.11.2022 року становить 219237,15 грн. без ПДВ. Позивач просить стягнути з відповідача 1/2 частину вартості авто, а саме 109618,58 грн.

Позивач та її представник під час судового засідання підтримали позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову посилаючись на те, що автомобіль було відчужено до розірвання шлюбу. Окрім цього, Звіт про визнання вартості майна не може бути прийнятий судом, він складений 01.11.2022 року, тобто вже після продажу майна, однак у ньому, по тексту, експерт вказує «при огляді транспортного засобу» при цьому транспортний засіб експертом оглянутий не був. Фото, які нібито надавала позивачка експерту, також не могли бути прийняті ним, оскільки вони були виготовлені під час спільного проживання сторін, за цей час автомобіль міг бути видозмінений, у нього збільшився пробіг, тощо. Окрім цього, згідно наказу Фонду Держмайна, експерту Голубу Т.О. було зупинено доступ до єдиної бази звітів про оцінку, тому він не міг проводити експертну оцінку транспортного засобу. Тому, з огляду на вищевказане, у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , який було зареєстровано 01.03.2008 року Новомар`ївською сільською радою Братського району, Миколаївської області, актовий запис № 2 ( а.с. 11).

В період шлюбу сторонами було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 та легковий автомобіль HYUNDAI, модель SONATA 2006 року випуску.

Рішенням Братського районного суду від 02.10.2020 року шлюб було розірвано (арк..с. 12). Рішенням суду про розірвання шлюбу встановлено, що сторони припинили спільне проживання з травня 2020 року.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 26.10.2022 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку поділу майна подружжя та відмовлено у визнанні права власності на 1/2 частину легкового автомобіля.

08 липня 2020 року легковий автомобіль HYUNDAI, модель SONATA 2006 року випуску було відчужено відповідачем.

Згідно звіту за визначенням вартості КТЗ, наданого позивачем, оціночна вартість вказаного легкового автомобіля станом на 01.11.2022 року становить 219237,15 грн. (арк..с.16 зворотній бік).

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За приписами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення щодо рівності часток у спільній сумісній власності містить ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 2, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 60, 68, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно із частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

У ст. 68 СК закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК.

Як роз`яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

В період шлюбу сторони придбали легковий автомобіль HYUNDAI, модель SONATA 2006 року випуску, який в подальшому відчужений відповідачем під час припинення шлюбних відносин, однак до розірвання шлюбу за рішенням суду.

Отже, відчуження спільного майна подружжя, відбулося відповідачем без згоди іншого подружжя.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2017 року № 11 роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 22 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Позивачем на обґрунтування вартості спірного майна, надано Звіт за визначенням вартості КТЗ від 01.11.2022 року за яким, вартість автомобіля HYUNDAI, модель SONATA 2006 року випуску становить 219237,15 грн. без ПДВ.

Однак вказаний Звіт судом не приймається до уваги з огляду на те, що згідно описової частини вказаного звіту, експертом, при проведенні оцінки транспортний засіб було оглянуто, про що зазначено на стор 3 звіту - «визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу проводилося з урахуванням технічного стану КТЗ, установленого органолептичним методом, шляхом зовнішнього візуального огляду, проведеного експертом 01.11.2022 року». Однак оглянути транспортний засіб експерт не мав можливості, у зв`язку з його відчуженням третій особі, що також підтвердила сторона позивача під час судового засідання.

За клопотанням представника відповідача судом було витребувано Звіт про оцінку майна № 329 проведений під час укладення договору купівлі-продажу 08.07.2020 року, яким встановлена оціночна вартість легкового автомобіля HYUNDAI, модель SONATA 2006 року випуску становить 166602,00 грн. заперечень щодо вказаної оцінки сторонами суду не надано.

У зв`язку з наведеним суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частки спірного автомобіля в сумі 83301,00 грн.

Судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд покладає на відповідача, пропорційно до задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 767,34 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 автомобіля марки HYUNDAI модель SONAT, 2006 року випуску у сумі 83301( вісімдесят три тисячі триста одну) гривню 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 767, 34 грн.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 23.10.2023 року.

СуддяІ.Б. Гукова