Ухвала

Іменем України

20 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 127/4126/18

провадження № 61-13102ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2023 року у складі судді: Івченко П. О., та постанову Кропивницького апеляційного суду від 13 липня 2023 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Карпенка О. Л., Чельник О. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивований тим, що 11 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким останній отримав у борг 2 000 дол. США за його проханням та зобов`язався також відшкодувати наявні витрати в сумі 1 336,00 дол. США. Вказані кошти позивач сплатив за проханням ОСОБА_3 у період з червня 2016 року по липень 2017 року в інтересах боржника, що визначено у договорі позики особисто боржником.

За умовами договору ОСОБА_3 зобов`язався до 01 листопада 2017 року повернути суму боргу у розмірі 3 336,00 дол. США, а також сплатити додатково до 01 листопада 2017 року суму у розмірі 10 % за користування коштами та штраф у розмірі 0,02 % щодня від прострочення платежу. ОСОБА_3 помер та має спадкоємця - ОСОБА_2 , до якої позивач неодноразово звертався з рекомендованими листами письмово з вимогою сплатити борг, але отримав відмову. Оскільки, строк вимоги про стягнення боргу не сплив, правовідносини продовжуються, позивач звернувся до суду з позовом.

ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь успадкований борг спадкодавця в сумі тіла позики 3 336,00 дол. США та суму процентів в розмірі 333,6 дол. США за курсом НБУ в національній валюті на день винесення судового рішення відповідно до статті 533 ЦК України.

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що розписку на суму 2 000,00 дол. США та договір-зобов`язання на відшкодування понесених витрат на суму 1 336,00 дол. США, ОСОБА_3 ніколи не підписував і не оформлював, а коштів від ОСОБА_1 на їх підставі не отримував, а тому вказані документи є сфальсифікованими. Існування сфальсифікованих та підроблених документів порушує права та законні інтереси ОСОБА_2 , а тому остання звернулась до суду за захистом своїх прав.

ОСОБА_2 просила визнати недійсною боргову розписку на суму 2 000,00 дол. США та договір зобов`язання на відшкодування понесених витрат на суму 1 336,00 дол. США, що складені 11 липня 2017 року від імені ОСОБА_3 .

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

матеріали справи у своїй сукупності, свідчать про те, що ОСОБА_3 не підписував розписку за договором позики від 11 липня 2017 року, відповідно обставини, якими обґрунтовував позивач свої вимоги, є непідтвердженими. У зв`язку із тим, що розписка про виконання боргових зобов`язань за договором позики від 11 липня 2017 року ОСОБА_3 не підписувалась, то зобов`язання повернути позивачу 3 336,00 дол. США у нього не виникло, а відповідно, борг не перейшов до ОСОБА_2 , яка є правонаступником та спадкоємцем ОСОБА_3 ;

за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №4949/4950/20-27 від 10 лютого 2021 року експертом Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Бабковим А. О., складено висновок, згідно з яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 у розписці про виконання боргових зобов`язань за договором позики від 11 липня 2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , виконаний не самим - ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_3 . Однак, позивач ОСОБА_1 не погодився з таким висновком експерта, та самостійно 09 липня 2021 року звернувся до Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертизз заявою про проведення почеркознавчої експертизи. За результатами проведення якої ОСОБА_1 надав суду висновок експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Лозінської А. та Сімчук Л. за результатами проведення судового технічного та почеркознавчого дослідення №4313/4314/21-21 від 11 серпня 2021 року, за заявою ОСОБА_1 від 09 липня 2021 року, згідно з яким: підпис у розписці про виконання боргових зобов`язань за договором позики від 11 липня 2017 року виконаний рукописним способом, без попередньої технічної підготовки і технічних засобів; підпис у розписці про виконання боргових зобов`язань за договором позики від 11 липня 2017 року виконаний самим ОСОБА_3 . Отже, матеріали справи містять два протилежні висновки експертиз;

суд першої інстанції у рішення зазначив, що оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, згідно статті 89 ЦПК України, суд приймає як доказ висновок експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Бабкова А. О. № 4949/4950/20-27 від 10 лютого 2021 року, а висновок експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Лозінської А. та Сімчук Л. за результатами проведення судового технічного та почеркознавчого дослідення №4313/4314/21-21 від 11 серпня 2021 року відхиляє. Висновок експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Бабкова А. О. №4949/4950/20-27 від 10 лютого 2021 року складався на підставі наданих саме позивачем оригіналів документів, які були досліджені судом в судовому засіданні та приєднані до матеріалів справи. Висновок же експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Лозінської А. та Сімчук Л. за результатами проведення судового технічного та почеркознавчого дослідження №4313/4314/21-21 від 11 серпня 2021 року складався на підставі документів, більшість з яких не були досліджені судом та не були приєднані до матеріалів справи;

текст розписки є надрукованим та містить тільки підпис особи позичальника. Хоч, законодавством України і не заборонена друкована форма розписки, однак, у випадку написання всього тексту розписки особисто позичальником, було б легше довести справжність і авторство документа за допомогою почеркознавчої експертизи. Крім того, досліджуваний підпис, як зазначили експерти Бабков А. О. та Сімчук Л. Ю. в судовому засіданні, по складності є простим, та його легко підробити. Таким чином, суд прийняв до уваги саме висновок експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Бабкова А. О. №4949/4950/20-27 від 10 лютого 2021 року, а висновок експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Лозінської А. та Сімчук Л. за результатами проведення судового технічного та почеркознавчого дослідження № 4313/4314/21-21 від 11 серпня 2021 року відхилив, зокрема і через те, що надані позивачем на дослідження експертам Лозінської А. та Сімчук Л. більшість документів, не були предметом дослідження як експертом Бабковим А. О. так і суду, і всі надані позивачем документи виготовлені за допомогою комп`ютерної техніки і містять лише рукописні підписи особи;

суд відхилив аргументи позивача ОСОБА_1 у його заявах на доведення факту підписання розписки саме ОСОБА_3 , а саме: про те, що вони перебували в хороших відносинах з ОСОБА_3 , а сам підпис в розписці останній вчинив не за столом, а в автомобілі при свідках, тому це нібито пояснює похибку підпису. Крім того ОСОБА_1 вказував, що підпис ОСОБА_3 у розписці у 2017 відрізняється від підпису ОСОБА_3 у документах які подані на експертизу за 2005 рік, оскільки пройшов великий проміжок часу, останній хворів, мав поганий зір та повільно пересувався. Оскільки самі тільки твердження про обставини при яких відбувалося підписання розписки ОСОБА_3 не підтверджують того, що розписка дійсно була підписано ОСОБА_3 . Натомість позивачем не доведено жодними доказами такі його твердження, зокрема позивачем не заявлялись клопотання про виклик та допит в судовому засіданні свідків, які б могли підтвердити факт підписання розписки особисто ОСОБА_3 , не заявлялись клопотання про витребування медичної документації щодо стану здоров`я ОСОБА_3 , тощо. При цьому, позивач не був позбавлений такого права, однак ним не скористався;

також суд відхилив доводи позивача ОСОБА_1 щодо того, чи був експерт Бабков А. О. висококваліфікованим та чи мав відповідний стаж експертної роботи, оскільки відповідно до вимог Постанови Пленуму Верховного суду України № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу у кримінальних та цивільних справах», якою визначено, що не повинна віддаватись перевага висновку експертизи лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетної установи або таким, який має більший досвід експертної роботи тощо;

таким чином, суд першої інстанції зробив висновок про те, що матеріали справи у своїй сукупності, свідчать про більшу вірогідність існування обставин того, що ОСОБА_3 не підписував розписку за договором позики від 11 липня 2017 року, відповідно, не підтвердженність обставин, якими обґрунтовував позивач свої вимоги, як наслідок, відсутності підстав для задоволення позову первісного позову;

при відмові у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зробив висновок про те, що оскільки, ОСОБА_3 розписку за договором позики від 11 липня 2017 року не підписував і, відповідно, волевиявлення щодо правочину не було, істотних умов цього договору не погоджував, а тому відсутні підстави вважати розписку за договором позики від 11 липня 2017 року укладеною. Таким чином, у зв`язку із обранням позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 неефективного способу захисту, суд першої інстанції зробив висновок, що зустрічний позов також не може бути задоволений.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 13 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2023 року в оскарженій частині - без змін. Поновлено дію рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2023 року.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц;

у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17;

при залишенні без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначив, що з аналізу висновків експертів, які містяться в матеріалах справи вбачається, що висновок експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Бабкова А. О. №4949/4950/20-27 від 10 лютого 2021 року, який був наданий на виконання ухвали суду першої інстанції, складався на підставі наданих саме позивачем оригіналів документів, які були досліджені судом в судовому засіданні та приєднані до матеріалів справи. В той же час, висновок експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Лозінської А. та Сімчук Л. за результатами проведення судового технічного та почеркознавчого дослідження № 4313/4314/21-21 від 11 серпня 2021 року складався на підставі документів, більшість з яких не були досліджені судом та не були приєднані до матеріалів справи. У випадку проведення експертизи, яка була призначення судом, сторони по справі користуючись правами, наданими цивільним процесуальним законодавством мали змогу надати документи для її проведення, запропонувати експерта або експертну установу, яка буде її проводити, запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта, та ознайомитись з документами, які будуть надані у розпорядження експертів та які містяться у матеріалах справи. В той же час, у випадку проведення експертизи на замовлення ОСОБА_1 , останній самостійно визначив експертну установу, коло питань та перелік документів, які підлягають наданню у розпорядження експертам;

апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги саме висновок експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Бабкова А. О. № 4949/4950/20-27 від 10 лютого 2021 року, а висновок експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Лозінської А. та Сімчук Л. за результатами проведення судового технічного та почеркознавчого дослідження № 4313/4314/21-21 від 11 серпня 2021 року, відхилив, зокрема і через те, що надані позивачем на дослідження експертам Лозінської А. та Сімчук Л. більшість документів, не були предметом дослідження як експертом Бабковим А. О. так і суду. Таким чином, враховуючи висновок експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 4949/4950/20-27 від 10 лютого 2021 року, який є належним та допустим доказом, наданий позивачем документ - розписка від 11 липня 2017 року не підтверджує укладення між ОСОБА_1 як кредитором та ОСОБА_3 як позичальником договору позики коштів у сумі 3 336,00 дол. США;

оскільки позивачем не доведено факту передання грошей ОСОБА_3 , а відповідачем, яка є правонаступником та спадкоємцем останнього, доведено факт непідписання ОСОБА_3 договору позики (розписки), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у останнього зобов`язання повернути позивачу 3 336,00 дол. США не виникло, а відповідно, борг не перейшов до його спадкоємця. Суд першої інстанції, дослідивши висновки наявних в матеріалах справи експертиз, надавши їм належну правову оцінку з точки зору всебічності, повноти й об`єктивності експертного дослідження, а також, встановивши фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову;

апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не надала до суду першої інстанції жодного документу зі зразком підпису ОСОБА_3 для проведення експертизи, чим ухилялася від її проведення, з огляду на те, що статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Аналіз вказаної норми свідчить про те, що ухилення учасником від проведення експертизи є неподання документів саме на вимогу експерта або суду, без якого експертизу провести неможливо, в той же час, судом не встановлено зазначених фактів при проведенні судової експертизи;

апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що експертний висновок, наданий Кропивницьким відділенням Київського НДІСЕ спростовується експертним висновком Вінницького відділення Київського НДІСЕ як безпідставні, адже судом першої інстанції було надано обґрунтований аналіз експертним висновкам, наявним в матеріалах справи, водночас, ОСОБА_1 не наведено обґрунтованих доводів, які ставили б під сумнів достовірність результатів експертного висновку, взятого до уваги судом першої інстанції.

30 серпня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 13 липня 2023 року (повне судове рішення складено 25 липня 2023 року).

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 20 вересня 2023 року ці недоліки було усунуто, а саме: подано уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і змінити ці рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

У клопотанні, яке додано до касаційної скарги, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що повне судове рішення отримав поштою 03 серпня 2023 року. На підтвердження указаних обставин суду надано ксерокопія супровідного листа Кропивницького апеляційного суду від 26 липня 2023 року про направлення учасникам процесу копії постанови та ксерокопію конверту, адресованого апеляційним судом ОСОБА_1 із номером штрихкодового ідентифікатора № 442.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України)

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

за відсутності достатнього матеріалу для досліджень зі сторони ОСОБА_2 які вона не надала, суди не врахували правовий висновок Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 306/1434/17, за яким достатність матеріалу для досліджень за повнотою їх ознак є вагомою підставою для істотних аспектів доводів сторін за стандартом доказування переконливості в оцінці судом таких досліджень бути висновком більш вірогідним по суті ніж протилежний і це в повній мірі надав ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 ;

суд першої інстанції обмежився полемікою з експертом, порадився з відповідачем і не врахував висновки Верховного Суду щодо оцінки договору позики у справах № 6-63цс13, № 6-50цс16, № 6-57цс11, № 6-284цс17, № 6-21724св18, № 6-2811св18, № 14-53цс18, № 6-144цс15, № 61-6674, № 61-96св22;

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає, що якщо у задоволенні зустрічного позову відмовлено, то на підставі чого судами у рішеннях відкинуто позикові правовідносини, договір позики та розписку від 11 липня 2017 року;

експертиза підпису ОСОБА_3 , виконана Кропивницьким відділенням КНДІСЕ має недоліки і незрозуміло те, що суди прийняли саме його і безпідставно відкинули повноцінне дослідження, виконане Вінницьким відділенням КНДІСЕ;

судами порушено принципи неупередженості, добросовісності, розумності, диспозитивності та змагальності;

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає, що в нього виникло законне право на отримання з ОСОБА_2 суми за договором позики;

судами протиправно не застосовано правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах: від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16; від 19 грудня 2018 року у справі № 61-21724св18; від 24 грудня 2021 року у справі № 615/473/20; від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц; від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц; від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17; від 04 березня 2020 року у справі № 2609/30529/12;

за визначенням Верховного Суду розписка підтверджує укладення договору, факт передання грошової суми позичальнику тощо, тобто є окремим значимим документом і передбачає презумпцію належності виконання боржником боргового документу, тоді як експертне дослідження є засобом доказування і заздалегідь не має вирішального значення (постанови Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17, у справі № 6-63цс13);

відповідач ухилялась від свого обв`язку повідомити кредитору про прийняття спадку і зобов`язання виконати обов`язки спадкодавця (постанова від 15 березня 2018 року у справі № 489/2924/16-ц);

постанова апеляційного суду обґрунтована припущеннями, адже експертні дослідження не є рівнозначними за їх нетотожністю. З точки зору норм права перевага позивача є очевидною.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 10-11 липня 2017 року з ОСОБА_3 були узгоджені заплановані пропозиції до бізнес-плану роботи Чечельницького спиртового заводу сезону 2017-2018, підготовлені ОСОБА_1 20 червня - 10 липня 2017 року.

11 липня 2017 року ОСОБА_3 підписано розписку про виконання боргових зобов`язань за договором позики, згідно якої:

фізична особа ОСОБА_3 , фахівець спиртової галузі, що проживає по АДРЕСА_1 за договором з фізичною особою ОСОБА_1 , 1951 року народження, за власним рішенням та на власний розсуд позичив готівкою у фізичної особи ОСОБА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_1 на строк до 01 листопада 2017 суму грошей у валюті США у розмірі 2 000,00 (дві тисячі) дол. США на власні першочергові невідкладні поточні витрати та потреби, що за працевлаштуванням будуть пов`язані з виконанням ним обов`язків по керівництву ДП «Чечельницький спиртовий завод» та наданням ним заводу початкової цільової зворотної фінансової допомоги по відновленню виробництва продукції за проведеним технічним обстеженням та на аудит;

цю суму грошей зобов`язався повернути кредитору ОСОБА_1 у валюті США у сумі 2 000 дол. США, що є його борговим зобов`язанням, зі сплатою додатково та разово плюс 10% за користування грошима (позикою), що буде відшкодовано ОСОБА_1 за вказаної адреси кредитора у м. Вінниця за місцем проживання кредитора в строк не пізніше 1 листопада 2017 року. За не повернення боргу сплатить пеню та штраф за прострочку платежу в розмірі 0,02% за кожний день цього прострочення;

у зв`язку з тимчасовою відсутністю у нього вільних грошей за обставинами, що склалися, витрати ОСОБА_1 , пов`язані з його працевлаштуванням (за попередньої домовленості з ОСОБА_1 ) на спиртзавод (що не виключає за збігом обставин Овечачський , Бершадський або Косарський спиртзаводи тощо) та пов`язані з його поїздками та представницькими витратами по поточному рішенню цих питань з червня 2016 року по липень 2017 року, що склали додатково 604 долари в якості його боргу, а також за актом обстеження та технічного аудиту Чечельницького спиртзаводу від 30 червня 2017 року у сумі 18 300 гривень (що за курсом НБУ 25 грн склало 732 дол. США), а всього 1 336,00 дол. США витрат за звітом, які сплатив ОСОБА_1 , що є його боргом додатково, будуть також повернуті ним кредитору в повній сумі цих боргових витрат на протязі 4-х місяців в ц.р., тобто не пізніше 01 листопада 2017 року;

разом його борг складає 3 336,00 дол. США, які будуть повернуті кредитору в повній сумі в строк, але в будь-якому випадку до повного виконання його боргових зобов`язань (2000+1336=3336 у.є);

розписку складено особисто, зміст розписки зрозумілий, що погоджено з кредитором. Претензії відсутні. Розписка складена в одному екземплярі оригіналу та надана кредитору.

Відповідно до звіту про витрати по найму автотранспорту та інші поточні витрати для здійснення послуг в інтересах боржника - фізичної особи ОСОБА_3 , які поніс за договором сторін кредитор ОСОБА_1 від 11 липня 2017 року, за погодженням з ОСОБА_3 кредитор ОСОБА_1 здійснив оплату витрат за власні гроші на суму 604 дол. США.

30 червня 2017 року ОСОБА_1 здійснено оплату у сумі 18 300 грн за виконані роботи по складанню акту технічного аудиту від 30 червня 2017 року за результатами огляду технічного стану основного виробництва Чечельницького спиртового заводу, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 30 червня 2017 року.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10 листопада 2017 року позивач звертався до ОСОБА_3 з вимогою сплатити борг за борговими зобов`язаннями за договором позики у формі розписки від 11 липня 2017 року в сумі 3 336,00 дол. США (можливо за курсом НБУ на день сплати за їх узгодженістю). Штрафи, пені, відсотки не вимагає, враховуючи їх товариські стосунки.

Позивач неодноразово (30 жовтня 2017 року, 11 січня 2018 року) звертався з вимогою сплатити борг ОСОБА_3 до його спадкоємців, у тому числі ОСОБА_2 , за договором позики від 11 липня 2017 року у сумі 3 336,00 дол. США та проценти 10% разовим платежем в сумі 333,60 дол. США, а разом - 3 669,60 дол. США, строк сплати по якому становив 01 листопада 2017 року, а також пропонував вирішити питання за згодою сторін шляхом складання мирової угоди зі зменшенням (уточненням) суми боргу.

Згідно матеріалів спадкової справи № 64/2017, заведеної приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Ковтуном В.О. 01 серпня 2017 року після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01 серпня 2017 року з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті останнього звернулася його донька ОСОБА_2 , яка вказаною заявою прийняла всю спадщину за законом де б вона не була і з чого б вона не складалася після смерті батька. 11 січня 2018 року ОСОБА_1 звертався до приватного нотаріуса з заявою, яка зареєстрована нотаріусом 17 січня 2018 року за індексом 02-14 № 15, в якій просив повідомити спадкоємців ОСОБА_3 про наявність кредитора та претензії по сплаті боргу спадкодавця, а також вжити заходів щодо не можливості відчуження майна спадкодавця до сплати боргу чи отримання ним частки майна в рахунок сплати боргу.

Відповідно до листа приватного нотаріуса Олександрівського районного нотаріального округу вих. № 18/01-16 від 14 лютого 2018 року, лист-вимога кредитора ОСОБА_1 спадкодавця прийнято за місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку із запереченням факту підписання розписки від 11 липня 2017 судом за клопотанням сторони відповідача відповідно до ухвали Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2020 року призначена судова почеркознавча експертиза щодо підпису ОСОБА_3 .

Згідно з висновком експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Бабкова А. О. за результами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 4949/4950/20-27 від 10 лютого 2021 року:

підпис від імені ОСОБА_3 у розписці про виконання боргових зобов`язань за договором позики від 11 липня 2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , виконаний рукописним способом, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів;

підпис від імені ОСОБА_3 у розписці про виконання боргових зобов`язань за договором позики від 11 липня 2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , виконаний не самим - ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_3 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 жовтня 2018 року в справі № 924/1096/17 вказано, що «договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення. Суди попередніх інстанцій, встановивши, що сторонами справи не було доведено факту передання позикодавцем (відповідачем) грошових коштів позичальнику (позивачу), дійшли висновку, що наявні договори між позивачем та відповідачем в якості договорів позики є неукладеними».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що ОСОБА_3 розписку від 11 липня 2017 року не підписував.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 306/1434/17, у справі провадження № 14-53цс18, у справі провадження № 61-96св22, від 24 грудня 2021 року у справі № 615/473/20, у справі провадження № 61-2811св18, від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 2609/30529/12, від 15 березня 2018 року у справі № 489/2924/16-ц та постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-57цс11 та від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16, є необґрунтованим, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Посилання на висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в справі провадження № 61-21724св18, від 10 серпня 2021 року у справі провадження № 61-6674св21, від 19 грудня 2018 року у справі провадження № 61-21724св18, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17, від 04 березня 2020 року у справі № 2609/30529/12, від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 та постановах Верховного Суду України у справах № 6-63цс13, № 6-50цс16, № 6-284цс17, № 6-144цс15, необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування вказаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2023 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 13 липня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 13 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков