КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/6177/23 Головуючий у суді І інстанції Катющенко В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі - АТ «ПУМБ») звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року позовну заяву передано за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не значиться зареєстрованим за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві, тоді як із копії паспорта ОСОБА_1 убачається, що останнім зареєстрованим місцем його проживання є АДРЕСА_1 , що не відноситься до юрисдикції Дніпровського районного суду м. Києва, а тому відповідно до вимог частини дев`ятої статті 28 ЦПК України позовна заява підлягає передачі до іншого суду, до територіальної юрисдикції якого належить її розгляд, а саме до Київського районного суду м. Харкова.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування апеляційної скарги АТ «ПУМБ» зазначило, що судом ухвалено помилкове рішення без врахування наявних у справі беззаперечних та достовірних доказів щодо зняття відповідача із реєстрації з останнього зареєстрованого місця його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та фактичного місця його проживання за адресою: АДРЕСА_2 , а якщо отримана судом інформація не давала можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача, суд повинен був вирішити питання про відкриття провадження у справі відповідно приписів частини десятої статті 187 ЦПК України, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 501/2443/18 (провадження № 61-12785св19).

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства,кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що у травні 2023 року АТ «ПУМБ» пред`явило до Дніпровського районного суду м. Києва позов до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 166 838,01 грн та судових витрат, посилаючись при цьому на положення частини першої статті 27 та частини дев`ятої статті 28 ЦПК України.

В позовній заяві позивач вказав адресу фактичного місця проживання відповідача: АДРЕСА_2 , яку ОСОБА_1 зазначив у своїй заяві від 10 грудня 2020 року про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та у подальшому з якої він надсилав (отримував) листи щодо досудового врегулювання спору.

За відомостями Електронного реєстру територіальної громади м. Києва, ІТС «Реєстр територіальної громади м. Києва» та Єдиного державного демографічного реєстру, отриманих судом у порядку статті 187 ЦПК України, відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 не значиться та взагалі не має зареєстрованого місця проживання.

За загальним правилом частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

У той же час законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача (альтернативна підсудність), зокрема, частина дев`ята статті 28 ЦПК України, на яку посилався позивач, передбачає, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

За змістом статей 27, 28 ЦПК України право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачу, а суд не вправі обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді, якщо такий вибір не суперечить вимогам процесуального законодавства.

Відповідно до абзацу 2 частини першої, восьмої, дев`ятої статті 187 ЦПК України, якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 187 ЦПК України передбачено, що якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відповідно до копії паспорту громадянина України, доданої до позовної заяви, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10 грудня 2013 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та 21 червня 2017 року знятий з реєстрації місця проживання Департаментом реєстрації Харківської міської ради.

Таким чином суд першої інстанції установив, що останнім відомим зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування) відповідача є АДРЕСА_1 .

При цьому у матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо місцезнаходження майна відповідача або його роботи.

Враховуючи викладене, оскільки останнім відомим місцем проживання (перебування) відповідача є АДРЕСА_1 , що за територіальною підсудністю не відноситься до юрисдикції Дніпровського районного суду м. Києва, суд першої інстанції з дотриманням вимог частини дев`ятої статті 28 та частини десятої статті 187 ЦПК України обґрунтовано передав позовну заяву про стягнення коштів за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова.

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд повинен був вирішити питання про відкриття провадження у справі відповідно приписів частини десятої статті 187 ЦПК України є безпідставними, адже позивач надав суду документи, які давали можливість встановити останнє відоме зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, що відповідно частини дев`ятої статті 28 ЦПК України, на яку сам позивач і посилався у позовній заяві, було належною і достатньою підставою для передання позовної заяви за підсудністю на розгляд суду за останнім місцем проживання (перебування) відповідача з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 31 ЦПК України.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З метою забезпечення реалізації цього права та відповідно до названої норми Конституції України 11 грудня 2003 року прийнято Закон України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

За визначенням статті 3 цього Закону місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.

Реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи (пункт 12 частини першої статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»).

Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Згідно із пунктами 3, 4 зазначеного Порядку № 265 декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради. Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Документом, що підтверджує відомості про місце проживання (перебування) особи або інформацію про відсутність таких відомостей на дату та час його формування, є витяг із реєстру територіальної громади, який видається органом реєстрації або центром надання адміністративних послуг у паперовій формі за зверненням особи, яка декларує/реєструє місце проживання (перебування), власника (співвласників) житла, законного представника (представника) особи або власника (співвласника) житла, уповноваженої особи житла, іпотекодержателя або довірчого власника (далі - суб`єкт звернення). Суб`єкт звернення для отримання витягу може також звернутися через Єдиний державний веб-портал електронних послуг після проходження ним електронної ідентифікації та автентифікації. Витяги з реєстру територіальної громади, отримані в електронній або паперовій формі, мають однакову юридичну силу (пункти 36, 45, 46 Порядку).

З урахуванням наведеного, посилання позивача на те, що ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , яку він зазначив у заяві про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та з якої надсилав (отримував) листи щодо досудового врегулювання спору, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не свідчать, що місце проживання або перебування відповідача задекларовано/зареєстровано у встановленому законом порядку саме за цією адресою.

Суд першої інстанції у зв`язку з відсутністю належних доказів проживання (перебування) відповідача за зазначеною АТ «ПУМБ» у позові адресою у розумінні норм Закону № 1382-IV та Порядку № 265 дійшов обґрунтованого висновку щодо непідсудності даної справи Дніпровському районному суду м. Києва і на підставі частини першої статті 27 ЦПК України, на яку також містилося посилання у позовній заяві.

Аргументи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 501/2443/18 (провадження № 61-12785св19) колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки висновки у вказаній справі та у справі, яка переглядається, а також предмети оскарження і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст процесуальних правовідносин, є різними.

Так, зі змісту вказаної постанови суду касаційної інстанції вбачається, що Іллічівський міський суд Одеської області ухвалою від 13 листопада 2018 року, яка була залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20 травня 2019 року, повернув позовну заяву банку, оскільки відповідач з 19 вересня 2015 року знята з реєстрації за адресою, що відноситься до юрисдикції цього суду, внаслідок вибуття до м. Миколаєва, у зв`язку з чим дана справа не підсудна Іллічівському міському суду Одеської області.

Верховний Суд не погодився з вказаними висновками судів попередніх інстанції, вказавши, що на виконання запиту суду першої інстанції, відділ адресно-довідкової роботи ГУ ДМС в Одеській області надав інформацію про те, що відповідач з 19 вересня 2015 року знята з обліку у м. Чорноморськ та вибула до м. Миколаєва. Ураховуючи, що надана суду інформація про зареєстроване місце проживання або перебування відповідача, яка не дає можливість однозначно визначитись із підсудністю справи (вказівка у повідомленні відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області про те, що відповідач вибула до м. Миколаєва не є встановленням конкретного місця проживання та підтвердженням її реєстрації в зазначеному місті), а тому оскільки останнім відомим місцем проживання відповідача є м. Чорноморськ (колишня назва - Іллічівськ), суд першої інстанції у порушення вимог частини дев`ятої статті 28 та частини десятої статті 187 ЦПК України помилково повернув позовну заяву позивачеві.

Отже, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення питання щодо передачі справи на розгляд іншого суду, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було ухвалене судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих позивачем доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки районного суду в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведеній постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, на які посилається позивач в апеляційній скарзі.

Розгляд справи судами з порушенням правил підсудності є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки такі суди не є встановленими процесуальним законом для такого розгляду (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18)).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції про передачу позовної заяви на розгляд іншого судуза встановленою територіальною юрисдикцією (підсудністю) постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року у справі № 755/6177/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній