Дата документу 11.10.2023 Справа № 335/1435/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/1435/22 Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В.
Провадження № 22-ц/807/1289/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

судді: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівського району, про визначення місця проживання дитини з батьком,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду звищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 23.07.2005 року між сторонами по справі було укладено шлюб, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.03.2017 року. Сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживав постійно з відповідачем. ОСОБА_1 постійно приймав участь як в утриманні, так і у вихованні сина, заборгованість зі сплати аліментів у позивача відсутня.

ОСОБА_1 з 2020 року у зв`язку з хворобою батька більше часу проживав на тимчасово окупованій території, за місцем перебування його батьків. Попри це, продовжував багато часу проводити з сином, оздоровлював дитину як на території України, так і за її межами. Влітку 2021 року після спільної поїздки з сином до м. Бердянськ, з відома та за згодою відповідача, відповідно до наданої нею нотаріально посвідченої заяви, позивач із сином поїхали до м. Іловайськ, де дитина виявила бажання залишитись та відмовилася повертатися до м. Запоріжжя.

Як зазначає позивач, проживання дитини разом із ним повністю відповідає інтересам дитини. На сьогоднішній день дитина проживає разом із батьком на тимчасово окупованій території у м. Іловайськ в окремому приватному повністю обладнаному п`ятикімнатному будинку з усіма зручностями. Умови проживання дитини добре відомі відповідачу, оскільки в цьому будинку сім`я постійно проживала до переїзду в м. Запоріжжя. Дитині виділена окрема кімната, яка укомплектована всім необхідним для відпочинку та навчання. З вересня 2021 року дитина навчається в п`ятому класі муніципального бюджетного загальноосвітнього закладу «Ліцей № 25 «Інтелект» міста Харцизьк».

Позивач не перешкоджає спілкуванню дитини з матір`ю.

Незважаючи на те, що дитина фактично проживає разом із батьком та знаходиться на його утриманні, позивач продовжує виконувати рішення та сплачує аліменти на користь відповідача.

ОСОБА_1 зазначає про те, що він має дві вищі освіти, отримує регулярний дохід. Поряд з цим, відповідач не має власного житла та винаймає квартиру в місті Запоріжжя, а також, стосовно відповідача є відкриті виконавчі провадження. Вважає, що визначення місця проживання дитини разом із ним буду якнайкраще відповідати інтересам дитини.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання батька.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2023 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівського району, про визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа № 335/10112/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.01.2022 року у справі № 335/10112/21 його зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини з батьком було повернуто та роз`яснено право звернутися з позовом у загальному порядку.

26.01.2022 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя відкрито провадження у справі № 335/1435/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини.

В підготовчому судовому засіданні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у даній справі його представник звертався до суду з клопотанням про об`єднання зазначених вище справ в одне провадження, оскільки позовні вимоги по таким цивільним справам взаємопов`язані, стосуються питання визначення місця проживання спільної дитини сторін, є однорідними і спір існує між одними сторонами, отже таке об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин.

08.06.2022 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя було відмовлено у задоволенні клопотання про об`єднання справ в одне провадження.

09.06.2022 року його представник звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/10112/21 із клопотанням про об`єднання справ № 335/10112/21 та № 335/1435/22 в одне провадження.

Проте, ухвалою від 09.06.2022 року у справі № 335/10112/21 судом також було відмовлено у задоволенні клопотання про об`єднання справ в одне провадження.

Вважає, що відмова суду першої інстанції об`єднати зазначені вище справи в одне провадження свідчить про надзвичайний формалізм та помилковість висновків суду, які призвели до того, що в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя одночасно перебували дві справи між одними і тими самими сторонами, але з протилежним статусом у кожній справі, з одним і тим самим предметом справи та з тих самих підстав.

Також ОСОБА_1 зазначає, що, як вбачається з довідки № 2304- від 30.06.2022 року, ОСОБА_2 , як внутрішньо переміщеною особою, було подано до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району заяву про зміну адреси фактичного місця проживання сина ОСОБА_3 , в якій вона зазначила неправдиву інформацію щодо проживання з нею малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не повідомила про повернення останнього до постійного місця проживання. З липня 2021 року син проживає разом із ним за місцем їх реєстрації та постійного місця проживання до переміщення: АДРЕСА_1 ., що не заперечувалось відповідачем.

Регулярно отримуючи від ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок сплати аліментів, ОСОБА_2 влітку 2021 року, користуючись фактом перебування у відпустці державного виконавця, який вів виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , звернулася до Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою з повідомленням неправдивих даних про нібито несплату позивачем аліментів на утримання дитини. Державним виконавцем була помилково нарахована заборгованість та застосовані обмежувальні заходи стосовно ОСОБА_1 - накладено арешт на грошові кошти на банківському рахунку та інші обмеження. Він змушений був виправдовуватись у тому, в чому не був винен, та витрачати час на вирішення питання щодо скасування обмежувальних заходів.

Також ОСОБА_1 посилається на те, що судом був правомірно встановлений і не спростований відповідачем той факт, що він постійно приймав участь як в утриманні, так і у вихованні сина. Крім сплати аліментів, він надавав колишній дружині додаткові кошти на потреби дитини, сам придбавав необхідні речі - одяг, взуття, телефон, велосипед, поповнював телефонний рахунок сина. Проте, Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя з посиланням на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визнав всі надані ним письмові докази недійсними і не прийняв їх до уваги під час ухвалення рішення. При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги навіть докази, які отримані ним від компетентних органів України. Так, в рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.04.2023 року «щодо тверджень позивача з приводу того, що у ОСОБА_2 відсутнє власне житло, та її особистих якостей та можливостей, матеріального забезпечення себе, дитини та її всебічного розвитку, що є передумовою для визначення місця проживання дитини» суд послався на той факт, «що вказані обставини були предметом розгляду справи № 335/10112/21, рішення у якій набрало законної сили, а тому в силу ч. 4 cт. 82 ЦПК України, ці обставини доказуванню не підлягають», а «посилання Позивача на наявність відкритих виконавчих проваджень щодо Відповідача суд вважає неспроможними з огляду на те, що їх наявність або відсутність не має переваги для жодного з батьків дитини при визначенні її місця проживання».

В рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2022 року у справі № 335/10112/21, на яке посилався суд і яке міститься в матеріалах справи, зазначено, що відповідно до довідки ТОВ «Вітацентр» від 07.09.2021 року № 64 позивач ОСОБА_2 працює в ТОВ «Вітацентр» на посаді лікаря-акушера-гінеколога консультативно-діагностичного відділення поліклініки з 11.02.2019 року, а згідно з довідкою про доходи ТОВ «Вітацентр» від 06.12.2021 року позивач отримує стабільний дохід. Проте, фактично згідно з довідкою ТОВ «Вітацентр» від 06.12.2021 року позивачу за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року включно було нарахована заробітна плата (без утримання обов 'язкових податків і зборів) на загальну суму 49 497,65 грн.

При цьому, як зазначає ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, ОСОБА_2 має заборгованість у виконавчих провадженнях № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3, відкритих у Вознесенівському відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на підставі виконавчих листів від 02.06.2021 року № 756/10701/17 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 доходу, отриманого від передачі спільного майна в оренду, в розмірі 182 000,00 гривен та судового збору в розмірі 8 000,00 гривен. Постановами державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в межах зазначених виконавчих проваджень накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника ОСОБА_2 та звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 , які вона отримує у ТОВ «Вітацентр» та ПП «Енамед». 17.04.2023 року постановою державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2022 року у справі № 335/10239/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошового зобов`язання в розмірі 909 000,00 гривень та судового збору в розмірі 9 097,35 грн., а також виконавчого збору в розмірі 91 809,73 гривні.

Відповідач не має власного житла та винаймає квартиру згідно з договором оренди, що також вимагає додаткових витрат.

Наявність заборгованості у таких значних розмірах, яка обумовлена неправомірними діями ОСОБА_2 , свідчить про її фінансову неспроможність утримувати дитину, враховуючи необхідність ще й оплачувати оренду житла.

Відхиляючи всі надані ним докази щодо умов проживання дитини, підтвердження факту навчання сина та утримання ним дитини, суд не встановив хто утримував дитину з липня 2021 року по день ухвалення рішення. В матеріалах справи відсутні жодні докази того, що мати дитини вчиняла будь-які дії, направлені на утримання дитини та які б свідчили про її бажання і спроби зустрітися з дитиною. Відповідач з липня 2021 року жодного разу не приїхала до дитини, не передала жодного подарунку та не перерахувала ні копійки грошових коштів, не поцікавилась здоров`ям дитини, навпроти - всіляко протидіяла намаганням позивача отримати медичну картку дитини та відомості щодо щеплень дитини. Незважаючи на те, що дитина фактично проживає разом із позивачем та знаходиться на його утриманні, він продовжую виконувати рішення суду про стягнення аліментів і на сьогоднішній день не має заборгованості зі сплати аліментів. Також, під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що «після розірвання шлюбу спору між сторонами щодо участі батька у вихованні дитини не було, мати не заперечувала проти тимчасового виїзду дитини разом із батьком на тимчасово окуповану територію для спілкування з батьком, побачення з дідом та бабусею, що підтверджується відповідними нотаріально посвідченими заявами від 29 квітня 2021 року, 24 червня 2021 року».

В рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.04.2023 року зазначено, що «29.04.2021 року ОСОБА_2 надавалась нотаріально посвідчена згода на тимчасовий виїзд за кордон до Російської Федерації, в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію України Донецької області та Луганської області сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі батька - ОСОБА_1 , у період з 29 квітня 2021 року по 12 травня 2021 року, що підтверджується копією заяви, яка міститься в матеріалах справи. 24.06.2021 року ОСОБА_2 також було надано згоду на виїзд дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі батька - ОСОБА_1 , у період з 24 червня 2021 року по 31 липня 2021 року. Згідно вказаної заяви батько повинен був забезпечити повернення дитини до місця його постійного проживання по закінченню терміну перебування. Сторонами не заперечується, що після останнього виїзду дитини на тимчасово окуповану територію у червні 2021 року по закінченні терміну перебування - 31 липня 2021 року ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 на підконтрольну Україні територію не поверталися. Позивач зазначає про те, що таке рішення прийнято самим ОСОБА_3 , а батько його в цьому підтримує». При цьому, суд першої інстанції не зазначив в своєму рішенні про наявність нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_2 на виїзд малолітньої дитини ОСОБА_3 у супроводі його батька у період з 07.02.2020 року по 07.02.2023 року, яка додана до матеріалів справи разом із клопотанням від 28.09.2022 року, а тому є необґрунтованим посилання на обов`язок повернути дитину до місця її попереднього проживання саме до 31.07.2021 року.

25.07.2022 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя було визнано обов`язковою явку у судове засідання, призначене на 21.09.2022 року, позивача у справі ОСОБА_1 для надання у судовому засіданні особистих пояснень по суті спору та зобов`язано його забезпечити явку малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у судове засідання у приміщення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя для заслуховування безпосередньо у судовому засіданні думки дитини та її побажання з приводу місця проживання з одним із батьків. Позивач особисто та його представник неодноразово звертались до суду з заявами про вирішення питання щодо його участі та участі дитини ОСОБА_3 у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку «EasyCon». Проте, суд категорично відмовляв у вирішенні такого питання з посиланням на положення ч. 1 ст. 212 ЦПК України. Поточна ситуація в Україні, режим воєнного стану і фактичні бойові дії, що вчиняються на території країни, зокрема, між містами Іловайськ , де він проживає з дитиною, та Запоріжжя, де знаходиться Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя, ставить під загрозу безпеку малолітнього сина та унеможливлюють їх приїзд до суду особисто. З огляду на те, що він разом з сином, враховуючи об`єктивну небезпеку, особисто не з`явилися в судові засідання, «суд критично ставиться до думки ОСОБА_3 щодо його бажання залишитися жити разом із батьком, яку він висловлював у режимі відеоконференції в іншій справі, оскільки, на думку суду, особисту об`єктивну думку щодо цього питання малолітня дитина могла висловити за рівних для батьків умов, а не з будинку де він проживає лише із батьком».

Також ОСОБА_1 посилається на те, що судом враховано, що «згідно висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 08.07.2022, №01-10/551 - орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 », оскільки «поданий органом опіки та піклування висновок відповідає інтересам дитини та має бути прийнятим судом, як такий». При цьому, суд не звернув увагу на те, що у Висновку № 01-10/551 третьої особи від 08.07.2022 року зазначено, що під час засідання комісії також була «заслухана думка малолітнього ОСОБА_3 , який повідомив в присутності батька, що бажає проживати з ним». Таке ж рішення син висловив і під час засідання комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району у справі № 335/10112/21, що відобразилось у висновку Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 14.12.2021 року. Таким чином, дитина висловила бажання проживати з батьком, як 14.12.2021 року (справа № 335/10112/21) і 07.07.2022 року (справа № 335/1435/22) під час засідань комісій з питань захисту прав дитини, так і 13.12.2022 року в судовому засіданні (справа № 335/10112/21), не змінивши свого рішення. Як зазначає ОСОБА_1 у скарзі, на думку суду той факт, що після п`яти років проживання з матір`ю син прийняв рішення проживати з батьком, те, що з липня 2021 року дитина категорично не хоче повертатись до матері на постійне проживання, те, що за майже два роки проживання разом з батьком син не змінив свого рішення та тричі повідомив про це орган опіки та суд, є лише впливом обставин проживання і ніяк не може бути самостійним рішенням дитини, а тим більше не може відповідати інтересам дитини.

Також у скарзі посилається на те, що звертаючись до суду, він не просив визначити місце проживання дитини саме на непідконтрольній Україні території і ніколи не заперечував можливості «повернення на територію, яка контролюється органами державної влади».

Висновок суду першої інстанції про неможливість дитини повноцінно спілкуватись з матір`ю є необґрунтованим. В рішенні суду відсутні жодні посилання на докази, якими керувався суд, прийшовши до такого висновку. Не зазначено про перешкоди, які нібито чинились такому повноцінному спілкуванню, та які позбавили мати ще в серпні-вересні 2021 року, коли на її думку він мав повернути дитину, або до моменту введення воєнного стану у лютому 2022 року самій забрати сина.

Відмовляючи у задоволенні позовних, суд, на думку ОСОБА_1 , керувався виключно фактом того, що «м. Іловайськ, Донецької області, Україна, де наразі перебуває дитина ОСОБА_3 , є територію непідконтрольною державній владі України», а також висновками, викладеними в рішенні суду в іншій справі.

Як зазначає ОСОБА_1 , суд, посилаючись на положення Сімейного кодексу України, Декларації прав дитини, Конвенції про права дитини, практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо принципу забезпечення якнайкращих інтересів дитини, фактично врахував лише доводи та інтереси відповідача - матері дитини без з`ясування фактичних обставин справи. Так, між ним та сином склалися теплі, позитивні, стійкі соціальні зв`язки, вони з сином дуже прив`язані один до одного, оскільки він займається його вихованням та піклується про дитину, самостійно утримує сина, забезпечує йому належний фізичний, духовний, психологічний та інтелектуальний розвиток. Відмова у визначенні місця проживання дитини разом з батьком суперечить інтересам сина, оскільки це буде тягнути за собою примусове розірвання нормальних стосунків дитини з батьком та бабусею, які безмежно його люблять, зміну комфортних для дитини умов проживання, зміну кола спілкування з однолітками та друзями, які з`явились у нього за час проживання з батьком. Судом прийнято рішення без врахування найкращих інтересів дитини, що може завдати шкоду життю та здоров`ю дитини.

Від ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення, суд виходив із принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, та враховуючи інші обставини, що мають істотне значення. Судом також враховано, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що визначення місця проживання дитини з батьком є доцільним та сприятиме забезпеченню нормального життя, здоров`я і морального виховання дитини.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2005 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син сторін - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 .

У 2014 році подружжя разом із дитиною виїхали з тимчасово окупованої території України та стали проживати у м. Запоріжжі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2017 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Як зазначено у судовому рішенні, після розірвання шлюбу малолітня дитина буде проживати з матір`ю.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1 860 грн. щомісячно.

Згідно довідки від 13.03.2019 року №2304- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається з довідки від 30.06.2022 року №2304- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , взята на облік, як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки від 30.06.2022 року №2304- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_3 .

Після розірвання шлюбу спору між сторонами щодо участі батька у вихованні дитини не було, мати не заперечувала проти тимчасового виїзду дитини разом із батьком на тимчасово окуповану територію для спілкування з батьком, побачення з дідом та бабусею, що підтверджується відповідними нотаріально посвідченими заявами від 29 квітня 2021 року, 24 червня 2021 року.

29.04.2021 року ОСОБА_2 надавалась нотаріально посвідчена згода на тимчасовий виїзд за кордон до Російської Федерації, в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію України Донецької області та Луганської області сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі батька - ОСОБА_1 , у період з 29 квітня 2021 року по 12 травня 2021 року.

24.06.2021 року ОСОБА_2 також було надано згоду на виїзд дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі батька - ОСОБА_1 , у період з 24 червня 2021 року по 31 липня 2021 року. Згідно вказаної заяви батько повинен був забезпечити повернення дитини до місця його постійного проживання по закінченню терміну перебування.

Сторонами не заперечується, що після останнього виїзду дитини на тимчасово окуповану територію у червні 2021 року по закінченні терміну перебування - 31 липня 2021 року ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 на підконтрольну Україні територію не поверталися. Позивач зазначає про те, що таке рішення прийнято самим ОСОБА_3 , а батько його в цьому підтримує.

ОСОБА_1 посилається на те, що син проживає разом з ним у м. Іловайськ Донецької області в повністю обладнаному будинку з усіма зручностями, дитині виділена окрема кімната, укомплектована всім необхідним для відпочинку та навчання. З вересня 2021 року дитина навчається в п`ятому класі муніципального бюджетного загальноосвітнього закладу «Ліцей № 25 «Інтелект» міста Харцизьк». Вільний час батько з дитиною проводить разом, спілкуванню дитини з матір`ю не перешкоджає. Позивач є освіченою, здоровою особою, має стабільний дохід. Щодо відповідача, то вона власного житла не має, винаймає квартиру в м. Запоріжжя, відносно неї наявні відкриті виконавчі провадження. На підтвердження цих доводів позивачем надано копії «Акта обследования жилищно-бытовых условий» від 28.01.2022 року, «Акт опроса соседей» від 20.11.2021 за підписом «председатель дом.комитета №3 Бушуева Н.А.», Довідки Муниципального бюджетного общеобразовательного учреждения «Лицей №25 «Интеллект» города Харцызска» від 24.11.2021 №01-30/333, «Заключения по результатам психологического обследования ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » виданого «Муниципальным бюджетным общеобразовательным учреждением «Лицей №25 «Интеллект» города Харцызска», характеристику ОСОБА_3 », видану «Муниципальным бюджетным общеобразовательным учреждением «Лицей №25 «Интеллект» города Харцызска», «Справку о составе семьи №58» за підписом «председатель дом.комитета №3 Бушуева Н.А.».

Крім того, у вересні 2021 року ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з матір`ю (справа № 335/10112/21).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з матір`ю, ОСОБА_2 за місцем її проживання чи перебування.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 21 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2022 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 30 серпня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 лютого 2023 року залишено без змін.

Як зазначено у вищевказаній постанові Верховного суду, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував висновки органу опіки та піклування, якими рекомендовано визначити місце проживання дитини з матір`ю, наявність у позивачки облаштованого житлового приміщення для дитини, позитивну характеристику матері, її участь у вихованні дитини та ставлення до дитини, наявність заробітку, що дозволяє забезпечувати дитину, дійшов висновку про те, що визначення місця проживання дитини разом із матір`ю відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме його повноцінному вихованню та розвитку. Суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з матір`ю, дотримавшись норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

За статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За нормами частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Як встановлено судом першої інстанції, син сторін ОСОБА_3 після розлучення батьків проживав разом із матір`ю, яка забезпечена житлом, має регулярний дохід, нею для дитини створені умови для проживання, навчання та розвитку. Батько приділяв сину достатньо уваги. Влітку 2021 року дитина з батьком відпочивала на морі у м. Бердянську, після чого вони поїхали разом до бабусі до м. Іловайськ, де залишилися. Дитина рівнозначно ставиться до батьків, любить їх, проте бажає жити з батьком.

Закріплення міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються.

Разом із цим, думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, так як думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через свій вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини.

Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року у справі № 335/5597/19, яке набрало законної сили, заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задоволено частково та видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 строком на 6 (шість) місяців.

Колегія суддів, виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, за відсутності доказів на підтвердження того, що визначене судом місце проживання з матір`ю поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також, враховуючи те, що на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, держава Україна не може забезпечити інтереси та права дитини, який є громадянином України, і його проживання на тимчасово окупованій території України наражає дитину на небезпеку, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову.

При цьому слід зазначити, що по досягненню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , чотирнадцяти років, він буде вправі самостійно обирати місце проживання.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушені норми процесуального права при вирішенні питання про об`єднання в одне провадження цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3 особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини з батьком, із цивільною справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3 особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини з матір`ю є неспроможними.

Відмова суду першої інстанції об`єднати в одне провадження позови батьків про визначення місця проживання дитини не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не призвела до неправильного вирішення справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно з посиланням на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не прийняв до уваги надані позивачем письмові докази спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Так, відповідно до частин 1-3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014р. № 1207- VIІ, державні органи і органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та Законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно не врахував думку дитини щодо бажання жити з батьком, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Оцінка дитиною поведінки своїх батьків, життєвих обставин може бути необ`єктивною та зумовленою різними важелями впливу. У зв`язку з цим, законодавець передбачив право суду постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 СК України).

Згода дитини на проживання з одним з батьків не є абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.

З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Судом враховано, що дитина тривалий час проживала у тісному контакті з батьком, не мала можливості повноцінно спілкуватись з матір`ю, а тому ці обставини очевидно могли вплинути на думку дитини, оскільки поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16-ц (провадження № 61-29090св18) вказано, що відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку має, бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19 (провадження № 61-5726св20) зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання.

Аналогічна правова позиція також викладена у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 761/15172/17-ц; від 18 грудня 2018 року у справі № 610/2531/17; від 23 травня 2018 року у справі № 761/15172/17-ц.

Так, у постанові Верховного Суду від 9 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18 (провадження № 61-22623св19) зауважено, що визначаючи місце проживання дитини, суд може врахувати її думку щодо проживання з одним із батьків, проте згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати і сприяти захисту прав та інтересів дитини.

Аналогічні позиції висловлені у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 400/829/17, постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 487/545/17-ц, постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 585/2392/18.

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 554/1124/20 (провадження № 6І-18504св21) зауважено, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про визначення місця її проживання, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, наприклад таких, як тривалий час проживання дитини з одним з батьків без можливості повноцінного спілкування з тим із батьків, з ким дитина не проживає. Одночасно з вирішенням вимоги про визначення місця проживання дитини суд може вирішити і вимогу про зобов`язання відповідача передати дитину для постійного проживання з позивачем.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 523/13088/17 (провадження № 61-45478св18) зауважено, що одне лише бажання дитини проживати з батьком не може бути безумовною підставою для зміни її місця проживання.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не зможе самостійно утримувати дитину, т.я. отримує невелику заробітну плату, має невиконані судові рішення про стягнення з неї на користь позивача значних грошових сум, є неспроможними. Як підставно зазначив суд в оскарженому рішенні, вказані твердження та обставини були предметом розгляду у справі № 335/10112/21, рішення у якій набрало законної сили, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, ці обставини доказуванню не підлягають. Наявність виконавчого провадження про стягнення з відповідача на користь позивача значних грошових коштів не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Натомість ОСОБА_1 про своє місце роботи і про отримувані доходи жодних належних і допустимих доказів суду не надав.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність нотаріально посвідченої згоди позивача на тимчасовий виїзд сина у супроводі батька у період з 07 лютого 2020 року по 07 лютого 2023 року на тимчасово неконтрольовану територію України Донецької області та Луганської області, не має правового значення для вирішення спору про визначення місця проживання дитини.

За своїм змістом інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. Судове рішення суду першої інстанції ґрунтуються на аналізі та оцінці всіх наявних у справі доказів у їх сукупності.

Посилання в апеляційній скарзі на підтвердження доводів про те, що відмова у визначенні місця проживання дитини разом з батьком суперечить інтересам сина, на висновки, які викладені у перелічених в апеляційній скарзі постановах Великої Палати Верховного Суду, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки фактичні обставини у наведених справах відрізняються від тих, що установлені судом у цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку.

Отже, суд першої інстанції надав належну оцінку доказам, врахував ставлення батьків до виконання ними батьківських обов`язків та інші обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи, у результаті чого ухвалив законне та вмотивоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 жовтня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко