Справа № 454/2744/22 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1754/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі письмовими доказами цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 травня 2023 року в складі судді Фарини Л.Ю. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, завданої професійним захворюванням,-

встановив:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, завданої професійним захворюванням.

Вимоги обґрунтовував тим, що з 10.01.2006 до 26.01.2018 працював на різних посадах на ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля». З 26.01.2018 звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я.

28.02.2018 позивачу вперше встановлено третю групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання. Також, визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, а саме 50% втрати професійної працездатності. Через це, він неодноразово знаходився на стаціонарному та санітарно - курортному лікуванні. Вказує, що внаслідок отриманого професійного захворювання та трудового каліцтва, йому завдано великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань. Він не в змозі вести активний спосіб життя, займатись улюбленою справою, змушений звертатись за медичною допомогою та витрачати значні кошти на лікування. Постійний кашель викликає небажану увагу людей, і він знаходиться у пригніченому та депресивному стані. Також професійне захворювання значною мірою вплинуло на життєві відносини, сімейні обставини, це викликає моральні переживання, почуття безвихідності і відсутності перспектив на майбутнє.

Просив стягнути з відповідача на його користь 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок отриманого професійного захворювання.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 24 травня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь держави 992 (дев`ятсот дев`яносто два) грн. 40коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ДП «Львіввугілля», в особі директора відокремленого підрозділу «Шахта «Великомостівська» А.Куц, вважає рішення незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що вини шахти в тому, що позивач отримав профзахворювання немає, так як зі сторони власника не було вчинено ніяких протиправних дій, а також штучно не було створено шкідливих і небезпечних умов праці, які б спричинили профзахворювання. При прийнятті на роботу ОСОБА_1 ознайомився з правилами внутрішнього трудового розпорядку, умовами праці на шахті, наявністю на робочих місцях небезпечних шкідливих факторів, можливими наслідками їх впливу на здоров`я та правами на пільги і компенсації за роботу в таких умовах.

Вважає хибним факт спричинення моральної шкоди у зв`язку з профзахворюванням. Наявність заподіяння моральної шкоди позивач обґрунтовує лише висновком МСЕК. Довідка МСЕК про відсоток втрати працездатності є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди, передбаченої Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» і не підтверджує факту заподіяння моральної шкоди.

Зазначає, що різновидом висновку медичних органів, як підстави для покриття моральної шкоди, може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертизи про стрес, якого потерпілий зазнав унаслідок професійного захворювання, про депресію чи інші негативні вияви стану постраждалої людини.

В даному випадку, позивачем не надано жодних доказів, які б могли підтвердити факт завдання моральної шкоди, а документи на які посилається позивач, а саме довідку МСЕК, є документами, що підтверджують настання професійного захворювання і встановлення зв`язку з цим стійкої втрати професійної працездатності і ніяким чином не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди.

Матеріали справи не містять доказів про інтенсивність та довготривалість моральних страждань, тривалість лікування внаслідок професійного захворювання, істотність вимушених змін у життєвих відносинах позивача після встановлення МСЕК інвалідності, з якою позивач пов`язує момент настання моральної шкоди для звернення з позовною заявою до суду.

Судом не взято до уваги, що втрата професійної працездатності ОСОБА_1 встановлено терміново, однак це не може свідчити про втрату певної трудової та соціальної реабілітації. ІІІ група інвалідності це «робоча» група, що дозволяє людині працювати та жити повноцінним звичайним життям, та не може свідчити про істотні вимушені зміни у життєвих та виробничих стосунках.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля» про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення відшкодування моральної шкоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає враховуючи таке.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» з 10.01.2006 до 26.01.2018, працював на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Наказом від 26.01.2018 №21-к звільнений з роботи у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоровя п.2 ст. 40 КЗпП україни, з виплатою вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП україни та одноразової допомоги згідно Колективного договору.

07.02.2018 комісія ВП Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» провела розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання працівника ОСОБА_1 , про що було складено акт по формі П-4, діагноз: Хронічна попереково-крижова радикулопатія з больовим синдромом і статики динамічними порушеннями. Вегетосенсорна поліневропатія верхніх кінцівок. Хронічний бронхіт з обструктивним синдромом, пневмосклероз. Емфізема легень. У п. 15 встановлено, що на момент розслідування ОСОБА_1 не здатний працювати за професією, звільнений з ініціативи працівника.

Професійне захворювання виникло внаслідок тривалої роботи у вугільній промисловості, що супроводжувалося впливом шкідливих виробничих факторів, а саме: вуглецевим пилом із вмістом вільного діоксину кремнію від 5% до 10%, несприятливим кліматом, важкою фізичною працею, вимушеним положенням тіла та вібрацією.

Згідно із довідкою МОЗ МСЕК, серія 12 ААА №355614 від 28.02.2018 позивачу встановлено третю групу інвалідності. Причина інвалідності: профзахворювання. За вказаним висновком ОСОБА_1 протипоказана важка фізична праця в умовах дій пилу газів, переохолодження, вібрації.

Згідно довідки МОЗ про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, серії 10 ААА №267488 від 28.02.2018 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 50%, з них 30% - хр. радикулопатія; 10% - ВСП рук; 10% - хр. бронхіт.

У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач змушений періодично звертатися за медичною допомогою, що підтверджується довідками, повідомленнями, копіями та витягами з медичної карти амбулаторного хворого.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів належними та допустимими доказами факт спричинення йому відповідачем моральної шкоди унаслідок нещасного випадку під час виконання трудових обов`язків, що потягло за собою втрату професійної працездатності та встановлення інвалідності, а отже, про право позивача на її відшкодування.

З врахуванням глибини завданих моральних страждань, вимог розумності і справедливості, суд прийшов висновку, що належним розміром відшкодування моральної школи розмір 50 000 гривень.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У статті 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Створення неналежних умов виробництва умов виробництва призводить до порушення особистих немайнових прав особи на життя, на охорону здоров`я тощо.

Невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем заподіяної працівнику моральної шкоди.

Такий висновок відповідає постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі №212/3137/17-ц (провадження № 61-37529сво18).

Доводи апеляційної скарги про те, що вини шахти у тому, що позивач отримав професійне захворювання не має, спростовуються Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, яким директору шахти «Великомостівська» п. ОСОБА_2 було запропоновано вжити заходів щодо покращення умов праці на робочих місцях; забезпечити постійну робото здатність водяних завіс у гірничих виробках; забезпечити видання та обробку протипилових распіраторів та заміну фільтрів до них; посилити контроль за використанням засобів захисту від вібрацій, захисту хребта; забезпечити оздоровлення в санаторії-профілакторії.

Відповідачем не надано суду доказів того, що він вживав заходів для усунення небезпечних і шкідливих умов праці, а тому висновок суду про те, що права ОСОБА_1 на безпечні умови праці було порушено є законним і обґрунтованим.

Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2022 року у справі № 225/4242/21 (провадження № 61-20140св21) вказав, що вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодуванню моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника. При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Вищенаведені обставини, на переконання суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків, що потягло за собою професійне захворювання та встановлення інвалідності, а отже, про право позивача на її відшкодування.

Факт спричинення позивачеві моральної шкоди підтверджується також наявними у справі копіями медичних документів та знайшли своє пояснення згідно з вищевказаними положеннями рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004.

У пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) вказано, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються критерії розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Саме тому розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, оскільки немає точних критеріїв майнового вираження душевного болю, спокою, честі, гідності особи, але у будь-якому випадку розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути достатнім для задоволення потреб потерпілого й не повинен призводити до його збагачення.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом першої інстанції враховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан його здоров`я, оскільки останній втратив 50% професійної працездатності, йому протипоказана важка фізична праця в умовах дії пилу, газів, переохолодження, настання у зв`язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв`язку з цим життєвих зв`язків, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» - залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2023 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк