Справа № 450/3443/17
пр.№ 2/464/473/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2023 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

у складі: судді Шашуріної Г.О.,

секретаря судового засідання Гелеш Т.І.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 450/3443/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області із позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 308 769,12 грн. основного боргу та 3087,70 грн. судового збору.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , - задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 308 769,12 грн. основного боргу. Стягнуто з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 3087,70 грн. судового збору.

Постановою Львівського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 грудня 2020 року скасовано, справу направлено на розгляд за підсудністю до Сихівського районного суду м. Львова.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано судді Шашуріній Г.О.

Стороною позивача у процесі розгляду справи подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просять стягнути з ОСОБА_2 1309929,60 грн. боргу.

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 25 квітня 2023 року прийнято для розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 19 травня 2023 року закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

В обґрунтування заявленого позову позивач покликається на те, що 05.12.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди обладнання. Відповідно до п. 1 вказаного договору орендодавець (позивач) передає, а орендар ( ОСОБА_2 ) бере в тимчасове володіння та користування обладнання (опалубку будівельну по комплектуючих згідно з додатком № 1). У п. 3.2. договору сторони погодили, що передача майна в оренду здійснюється згідно з додатком № 1 до даного договору, який по своїй суті є актом передачі майна в оренду. Згаданий акт було підписано сторонами в день укладення договору 05.12.2016 року. Строк оренди становить 14 діб з моменту прийняття майна за актом приймання майна в оренду. Однак, після закінчення строку оренди, відповідач не повернула майно, чим порушила взяті за договором зобов`язання. Враховуючи те, що відповідач жодних коштів за оренду обладнання не сплатила, позивач неодноразово звертався до останньої з вимогою щодо сплати заборгованості, однак безрезультатно.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, посилаючись на те, що позивач договору оренди обладнання не підписував, відповідно, істотних умов договору не погоджував і в нього було відсутнє волевиявлення на укладення спірного договору. У зв`язку із втратою обладнання зобов`язання оренди припинилися, а відтак позивач вибрав неправильний спосіб захисту свого права.

Представник позивача скористався правом, наданим ч.3 ст.211 ЦПК України, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про час і місце розгляду справи, і оскільки їхня явка в суді не є обов`язковою, розгляд справи проведено у їхній відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст.12,81 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 05 грудня 2016 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) було укладено договір оренди обладнання, відповідно до п. 1. якого орендодавець передає, а орендар бере в тимчасове володіння та користування обладнання (опалубку будівельну по комплектуючих згідно з Додатком № 1).

Згідно п. 3.2. договору сторони погодили, що передача майна в оренду здійснюється згідно з додатком № 1 до договору, який по суті є актом передачі майна в оренду.

Позивач свої зобов`язання по даному договору оренди перед Відповідачем виконав та передав Відповідачу у користування опалубку, що підтверджується актом прийому-передачі майна в оренду від 05.12.2016 року (додаток № 1 до Договору).

Відповідно до п. 4.2. договору строк оренди становить 14 днів ( період з 05.12.2016 року по 19.12.2016 року) з моменту прийняття майна за актом приймання майна в оренду.

Згідно п. 8.1. Договору передбачено, що після закінчення строку оренди орендар зобов`язаний протягом трьох діб повернути майно орендодавцю за актом передачі.

Однак, після закінчення строку оренди орендар не повернув орендодавцю майно, чим порушив взяті на себе зобов`язання.

Відповідно до частини першої статі 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно частини першої статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

П. 4.4. договору передбачено, що у разі необхідності з боку орендаря строк оренди майна може бути продовжено за умови письмового погодження з орендодавцем, про що орендар повинен попереджати останнього не пізніше ніж за добу до закінчення строку, зазначеного в п. 4.2. договору. Якщо обумовлений в договорі строк оренди буде перевищений без письмового дозволу орендодавця, то буде вважатися, що строк оренди майна продовжено орендарем в односторонньому порядку на невизначений строк, але у будь-якому випадку до моменту повернення майна його власнику, за що орендарю нараховується відповідна орендна плата.

З наведеного, вбачається, що строк оренди було продовжено на невизначений строк.

Відповідно до п. 5.1. договору загальна сума орендної плати становить 8 187, 06 грн. ( за 14 днів оренди) з чого можна зробити висновок, що вартість одного дня оренди майна становить 584,79 грн. (584,79 грн. = 8 187,06 грн. / 14 днів).

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи те, що орендодавець жодних коштів від орендаря в якості орендних платежів не отримував, позивач неодноразово звертався з письмовою вимогою щодо сплати заборгованості. Остання вимога була надіслана 23 січня 2023 року, що підтверджується відповідною копією вимоги щодо сплати 1 309 926,60 грн. ( 1 309 926,60 грн. = 584,79 грн.* 2240 днів користування майном).

Тому, суд вважає, що позовні вимоги заявлені позивачем підставні та підлягають задоволенню.

Щодо покликання відповідача, суд зазначає наступне.

Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У силу вимог статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статті 639 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа № 2-1383/2010, провадження № 14-308цс18).

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частини перша та третя статті 237 ЦК України).

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (частина перша статті 239 ЦК України).

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (стаття 238 ЦК України). Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Як встановлено в ході розгляду справи, як договір доручення від 04 грудня 2016 року, так і договір оренди обладнання від 05 грудня 2016 року не оспорювались, не є нікчемними та не визнані в судовому порядку недійсними. Як і не спростовано відповідачем належність на праві власності позивачу предмету договору оренди від 05 грудня 2016 року.

Не зазначення в самому тексті договору, що такий підписаний не безпосередньо його стороною, а представником і неоспорення цих обставин його сторонами, не позбавляє такий договір його дійсності, і як наслідок, на підставі такого договору може бути пред`явлений позов, пов`язаний з його неналежним виконанням.

Покликання відповідача на те, що у зв`язку із втратою обладнання між сторонами припинилися зобов`язання оренди суд відхиляє, оскільки такі обставини не є підставою розірвання договору, договір між учасниками справи є чинним і не розірваним. Щодо покликання на передачу майна ТзОВ «Люція Буд», суд зазначає, що з матеріалів справи встановлено, що для передачі предмета договору іншій особі, згідно договору, необхідна була обов`язкова згода позивача, якої останній не давав і такі правовідносини не обумовлювалися текстом договору від 05 грудня 2016 року.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За умовами ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Тому, в порядку ст.141 ЦПК України на відповідача ОСОБА_2 слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, а саме 13 099 грн 60 копійок судового збору.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 309 929 гривень 60 копійок боргу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 099 грн 60 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Рішення набирає законної сили в порядкуст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Повне рішення суду складено 23 жовтня 2023 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.6 ст.259, ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Г.О.Шашуріна