Справа № 450/2605/20 Провадження № 4-с/450/21/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Расяк С.М.

з участю представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність приватного виконавця у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики, -

в с т а н о в и в:

04 жовтня 2023 року скаржник звернувся до суду зі скаргою, у якій просив визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л.В. щодо невжиття заходів примусового стягнення за виконавчим провадженням № 67073265, а саме в частині звернення стягнення арештованого майна боржника, зокрема житлового будинку загальною площею 395,40 кв.м., житловою площею 170,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який належить боржнику ОСОБА_3 , з метою виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 червня 2021 року у справі № 450/2605/20, зобов`язати такого вжити відповідні заходи та повідомити про їх виконання суд і заявника.

Мотивував свою скаргу тим, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 червня 2021 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 22000 доларів США і 2000 євро боргу згідно договору позики, 2200 доларів США і 200 євро компенсації. Стягнуто з ОСОБА_3 3873 грн. 64 коп. та з ОСОБА_4 3873 грн. 64 коп. на користь ОСОБА_2 витрат по сплаті судового збору.

Приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л.В. вчинено дії щодо оцінки нерухомого майна та скеровано лист вимогу Солонківській сільській раді Львівського району Львівської області про надання дозволу на реалізацію такого, право користування яким має неповнолітня дитина ОСОБА_5 , яка зареєстрована у вказаному будинку.

Рішенням Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області № 71 від 01 листопада 2022 року відмовлено у наданні вказаного дозволу.

З моменту вказаної відмови приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л.В. не вчиняються жодні дії у виконавчому провадженні, в тому числі звернення до суду з метою надання дозволу на реалізацію нерухомого майна.

21 жовтня 2023 року в судовому засіданні прдеставник скаржника вимоги скарги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному та просив таку задовольнити.

Заінтересовані особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вимоги скарги заперечили і пояснили, що мають намір добровільно відшкодувати заборгованість за рахунок майна, яке отримано в спадщину матір`ю дитини, яка зареєстрована у спірному житловому будинку. Просили відмовити у задоволенні скарги.

Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л.В., будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду скарги, в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, клопотань про розгляд скарги за її відсутності або про перенесення розгляду справи не подала.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали скарги та цивільної справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень.

В силу ст. 129 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У відповідності до ч. ч. 1,2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною 1 статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 червня 2021 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року по справі № 450/2605/20, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 22000 доларів США і 2000 євро боргу згідно договору позики, 2200 доларів США і 200 євро компенсації. Стягнуто з ОСОБА_3 3873 грн. 64 коп. та з ОСОБА_4 3873 грн. 64 коп. на користь ОСОБА_2 витрат по сплаті судового збору.

В касаційному порядку рішення судів першої та апеляційної інстанції не оскаржувалися.

07 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л.В. відкрито виконавче провадження № 67073265 з примусового виконання виконавчого листа № 450/2605/20 виданого 27 липня 2021 року Пустомитівським районним судом Львівської області про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2

22 жовтня 2021 року приватним виконавцем Ільчишин Л.В. винесено постанову ВП № 67073265 про опис та арешт майна боржника, згідно якої описано та накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 .

15 серпня 2022 року постановою приватного виконавця Ільчишин Л.В. призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, якому доручено надати письмовий звіт щодо визначення вартості нерухомого майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , для примусової реалізації такого в процесі виконавчого провадження.

Згідно висновку про незалежну оцінку суб`єкта оціночної діяльності - об`єкта господарювання станом на 30 листопада 2022 року вартість арештованого майна боржника, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , становить 5806400,00 грн. без ПДВ.

Рішенням Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області № 71 від 01 листопада 2022 року відмовлено приватному виконавцю Ільчишин Л.В. у наданні дозволу на реалізацію житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки у такому зареєстрована неповнолітня дитина.

Таким чином, приватним виконавцем Ільчишин Л.В. в період часу з листопада 2022 року по день подання скарги 04 жовтня 2023 року не вчинялось жодних дій щодо вжиття заходів для реалізації нерухомого майна.

Судові рішення, відповідно до ст. 124 Конституції України, є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

За змістом статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до частин першої, шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь- яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до п. 30 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувану з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19), від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

З наведеного вбачається, що передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливою.

Разом із тим, чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Як вбачається зі змісту пунктів 66-67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, з метою укладення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування, яким має дитина, до органів опіки та піклування мають звертатися батьки або особи, які їх замінюють, тобто особи, які є власниками майна або законними представниками дитини, у разі якщо остання є власником, й заінтересовані в укладенні правочину.

Разом із тим, виконавець в силу приписів частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження №14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Велика Палата Верховного Суду України вказала, що державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти. У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмови) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом.

Однак, як вбачається з матеріалів скарги, з моменту відмови комісії з питань захисту прав дитини Солонківської сільської ради Львівської області у наданні дозволу на реалізацію нерухомого майна, приватний виконавець Ільчишин Л.В. не зверталася до суду та не вчиняла дій для виконання рішення суду.

Отже, бездіяльність приватного виконавця Ільчишин Л.В. в частині невжиття усіх необхідних заходів щодо звернення стягнення арештованого майна, зокрема його реалізації, є протиправною, і в цій частині скарга підлягає до задоволенню.

Що стосується прохальної частини скарги зобов`язати приватного виконавця Ільчишин Л.В. вжити відповідні заходи реалізації звернення стягнення арештованого майна без отримання дозволу органу опіки та піклування, то такі вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю відповідного рішення суду.

Не підлягає задоволенню вимога зобов`язати приватного виконавця Ільчишин Л.В. повідомити про виконання ухвали суду, постановленої за результатами розгляду скарги, оскільки така є передчасною, врегульована ч. 1 ст. 453 ЦПК України, яка покладає обов`язок на приватного виконавця вчинити такі дії.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця Ільчишин Любові Володимирівни в частині невжиття усіх необхідних заходів щодо звернення стягнення арештованого майна, зокрема його реалізації.

Керуючись ст. ст. 18, 81, 89, 259, 260, 447, 449, 451 ЦПК України, ст. 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", ст. ст. 1, 5, 18, 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність приватного виконавця у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця Ільчишин Любові Володимирівни в частині невжиття усіх необхідних заходів щодо звернення стягнення арештованого майна, зокрема його реалізації.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 25 жовтня 2023 року.

Суддя Мусієвський В.Є.