РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2023 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі Мордухович К.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів, -
14.07.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 суму грошових коштів в розмірі 217 787,04 грн., а також просила стягнути сплачений судовий збір.
Згідно протоколу повторного розподілу судової справи між суддями від 22.09.2021 року дана справа надійшла в провадження судді ОСОБА_5 у зв*язку зі звільненням судді ОСОБА_6 у відставку.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 19.10.2021 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.
30 листопада 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказав, що дійсно 22.07.2020 року між сторонам було укладено Договір про надання послуг розробки і постачання програмної продукції №003. Згідно до умов Додаткової угоди про взаємне розірвання Договору, Додаткових угод, Актів від 15.12.2020 року, Договір про надання послуг розробки і постачання програмної продукції №003, всі укладені до нього Додаткові угоди і Акти проміжного погодження розриваються з моменту укладення цієї угоди та втрачають чинність. Згідно п.2 Додаткової угоди грошова сума, яка була оплачена замовником на користь виконавця в розмірі 7800 дол. США повністю повернута замовникові ще до підписання цієї Додаткової угоди. Згідно п.4 Додаткової угоди про взаємне розірвання Договору, Додаткових угод в Актів від 15.12.2020 року сторони гарантують відсутність взаємних претензій чи спорів. Додаткова угода про взаємне розірвання договору, додаткових угод і активів від 15.12.2020 року була укладена з дотриманням вимог ст.ст. 207,208 ЦК України. Після підписання Угоди кожна зі сторін отримала по одному письмовому екземплярі угоди. Вказав, що угода про взаємне розірвання договору, додаткових угод і активів від 15.12.2020 року є дійсною, ніким не оспорена, недійсною не визнана. Зазначив, що всі кошти, сплачені позивачем, були повернуті в повному обсязі. Посилання позивача на введення її в оману безпідставні. У позовній заяві взагалі не зазначено інформації про конкретні обставини введення позивача в оману, не обґрунтовано умисел відповідача та не зазначено у чому саме він полягав. Докази, які б достовірно свідчили про факт введення позивача в оману до позовної заяви не додано. Крім того, між позивачем та відповідачем було укладено ще один Договір про надання послуг розробки і постачання програмної продукції №003-1 від 22.07.2020 року. У позивача, як у замовника за вказаним договором наявна заборгованість перед відповідачем у сумі 139 512,00 грн. Крім того, просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу в розмірі 4750 грн.
21.12.2021 до суду надійшла відповідь на відзив позивача, в якій позивач посилалась на те, що посилання відповідача на те, що грошова сума в розмірі 7800 дол. США повністю повернута замовникові послуг, не відповідає дійсності. Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження повернення вказаної суми. Посилалась на те, що нею на виконання умов договору, на рахунок відповідача було здійснено платіж в розмірі 129 260, 00 грн., однак відповідач, на виконання договору, не передав результат виконаних робіт, чим порушив умови договору. Отримана сума грошових коштів за Договором в розмірі 217 787, 04 грн. отримана відповідачем в якості попередньої оплати, має бути повернута у зв`язку з тим, що роботи не надані та не виконані.
В судове засідання сторони по справі не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не відомі.
Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2023 року було задоволено клопотання про проведення судового засідання 13.04.2023 року в режимі відео конференції, однак учасники судового розгляду в редим відео конференції не вийшли, причини неявки в судове засідання не повідомили і в подальшому будь-яких клопотань до суду щодо явки в судове засідання не подавали.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).
Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.
Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України.
Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 передбачено, що дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.
Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.
Таким чином, норми ЦПК України щодо строків розгляду справи не узгоджуються з нормами Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка є частиною національного законодавства і має пріоритет над національним законодавством, та із практикою Європейського суду з прав людини, яку суди мають використовувати як джерело права при вирішенні спорів.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").
Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи/заяви має формувати суд, який розглядає справу/заяву. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, розгляду заяви, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Таким чином, враховуючи розумність строків розгляду справи даної категорії та неможливість порушення прав всіх учасників на справедливий розгляд справи, суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності нез*явившихся сторін, на підставі доказів, наданих сторонами, по суті позовних вимог, та враховуючи подані до суду заперечення та відповіді на заперечення.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд вважає що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.
Судом встановлено та не оспорювалось відповідачем, що між ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір про надання послуг розробки і постачання програмної продукції №003 від 22.07.2020 року.
Відповідно до предмету Договору, виконавець зобов`язується надати, а замовник прийняти і своєчасно оплатити послуги з розробки і постачання програмної продукції у вигляді мобільних додатків під керуванням операційних систем IOS і Android для проекту замовника.
Відповідно до п.1 розділу 2 Договору, ціна договору становить суму еквівалентну 16 000 дол. США, що на момент укладення договору складає в національній валюті 442 560 грн.
Відповідно до п.6 розділу 2 Договору, оплата послуг здійснюється на умовах передплати, в розмірі, порядку та на умовах, передбачених Додатком №1.
Відповідно до Додатку №1 до Договору про надання послуг з розробки і постачання програмної послуги №003 від 22.07.2020 р. строки надання послуг 70 робочих днів, старт надання послуг: не раніше здійснення замовником погодженої предоплати за Договором.
Позивач посилалась на те, що на виконання умов договору, нею було передано відповідачу попередній авансовий платіж за Договором в розмірі 3200 дол. США, що є еквівалентом 88 527,04 грн. ( на дату платежу за курсом 27,6647 грн. за 1 дол. США по курсу НБУ станом на 22.07.2020 р.) Дана обставина підтверджується укладеним договором №003 від 22.07.2020 року, рахунком на оплату №1 від 22.07.2020 р., розпискою від відповідача про отримання грошових коштів.
Згідно до умов Додаткової угоди про взаємне розірвання Договору, Додаткових угод, Актів від 15.12.2020 року, Договір про надання послуг розробки і постачання програмної продукції №003, всі укладені до нього Додаткові угоди і Акти проміжного погодження розриваються з моменту укладення цієї угоди та втрачають чинність.
Згідно п.2 Додаткової угоди грошова сума, яка була оплачена замовником на користь виконавця в розмірі 7800 дол. США повністю повернута замовникові ще до підписання цієї Додаткової угоди.
Згідно п.4 Додаткової угоди про взаємне розірвання Договору, Додаткових угод в Актів від 15.12.2020 року сторони гарантують відсутність взаємних претензій чи спорів. Вказана угода підписана сторонами по справі, що не сопорюється позивачем у позові.
Також, з матеріалів справи вбачається, що 19.05.2021 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено шлюб, про що зроблено актовий запис №648. ОСОБА_9 змінила прізвище на ОСОБА_4 .
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або у письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до правил статтей 526,530,525 ЦК України: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настання інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до правил статті 626,627,628,629 ЦК України: договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості: зміст договору становлять умови (пункт), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно із ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
Відповідно до ч.4 ст.653 ЦК України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частину четверту статті 653 ЦК України слід розуміти так, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано обома сторонами до моменту розірвання договору, тобто якщо обидві сторони отримали зустрічне задоволення одна від одної. На це вказує використання множини у зазначеній нормі. При цьому, якщо договором було передбачено інші зобов`язання сторін, наприклад щодо передання іншого майна, сплати коштів, які не було виконано, то в разі розірвання договору такі зобов`язання припиняються на майбутнє.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Так, відповідач у своєму відзиві посилається на те, що згідно до умов Додаткової угоди про взаємне розірвання Договору, Додаткових угод, Актів від 15.12.2020 року, Договір про надання послуг розробки і постачання програмної продукції №003, всі укладені до нього Додаткові угоди і Акти проміжного погодження розриваються з моменту укладення цієї угоди та втрачають чинність.
Згідно п.2 Додаткової угоди грошова сума, яка була оплачена замовником на користь виконавця в розмірі 7800 дол. США повністю повернута замовникові ще до підписання цієї Додаткової угоди. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дана сума грошових коштів не була отримана позивачем до суду під час розгляду справи не надано.
Вказана додаткова угода від 15.12.2020 року підписана позивачем, без зауважень та доповнень, і стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на спростування зазначених обставин.
Крім того, стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, що угода про взаємне розірвання Договору, Додаткових угод, Актів від 15.12.2020 року були визнані недійсними, з будь-яких підстав.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
Посилання позивача в позовні заяві на те, що її було введено в оману під час підписання договорів не відповідає дійсності, оскілки жодних доказів на підтвердження зазначеного, жо суду не надано.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частина першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Тобто, будь-який правочин реалізується суб`єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Однак форма зовнішнього волевиявлення може виявитися неадекватною внутрішній волі суб`єкта правочину внаслідок неправомірних дій контрагента чи третіх осіб, внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб`єктом правочину його очікуваного юридичного результату. За таких обставин дії особи не можуть об`єктивно відображати внутрішню волю суб`єкта цивільних правовідносин досягти бажаного юридичного результату. Тому в ч. 3 ст. 203 ЦК законодавець прямо передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правові наслідки недотримання цієї вимоги закону передбачені статтями 229, 230, 231, 232, 233, 234, 235 ЦК.
Разом із тим, наслідки укладення договору внаслідок обману передбачені ст. 230 ЦК України відповідно до якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Отже позивач самостійно обрав собі контрагента, при укладенні договору мав можливість перевірити його кваліфікацію, навики та вміння.
Крім того, в позовній заяві не зазначено інформації про конкретні обставини введення позивача в оману, не обґрунтовано умисел відповідача та не зазначено в чому саме він полягав. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б достовірно свідчили про факт введення її в оману, та за яких обставин.
За таких обставин, суд вважає, що позивач не довів своїх позовних вимог в частині стягнення коштів за договором за тих обґрунтувань, що зазначені у позові, а тому у задоволенні цих вимог необхідно відмовити за недоведеністю.
Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення суми грошових коштів, не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування понесених позивачем судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 82, 133, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів в сумі 217797,04 грн. відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: