Провадження № 2/686/5778/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17 жовтня 2023 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого судді Палінчака О.М.

при секретарі Цибульській Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу,

встановив:

04 вересня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики в сумі 12 000 дол. США.

Позов обґрунтований тим, що 26 липня 2020 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики в простій письмовій формі на суму 8 000 дол. США, яку відповідачу зобов`язувався повернути у строк до 26 жовтня 2020 року, а 30.12.2020 року було укладено ще один договір на суму 4 000 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 01.04.2021 року.

Проте, у вказаний строк відповідач свої зобов`язання згідно наданих розписок не виконав, кошти не повернув, на неодноразові нагадування позивача обмежувався лише обіцянкою повернути позичені кошти.

Тому, позивач змушений звернутись до суду за захистом свого права та просити суд стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики в загальній сумі 12 000 дол. США та судові витрати, що складаються із судового збору у сумі 1 073 грн. 60 коп.

Ухвалою судді від 20 вересня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача подав до суду заяву, зазначивши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечили та долучив до матеріалів справи два оригінали розписок.

Відповідач, повідомлений про час і місце слухання справи належним чином, в судове засідання не з`явився, у відповідності до вимог ст. 280 ч.1, 2 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, доказів поважності причин неявки в судове засідання не подав, як і не подав відзиву на позов.

Тому, суд за згодою позивача та на підставі ст. 223 ч. 4 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

26 липня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики в простій письмовій формі на суму 8 000 дол. США зі строком повернення до 26.10.2020 року.

А 30.12.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено ще один договір позики на суму 4000 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 01.04.2021 року , що підтверджується письмовими розписками ОСОБА_2 , оригінали яких містяться в матеріалах справи.

10.11.2021 року позивач звернувся до Хмельницького відділу поліції із заявою про внесення до ЄРДР відомостей щодо вчинення відносно позивача відповідачем кримінального правопорушення, проте із повідомлення про результат звернення від 13.12.2021 року №15403/121/119/2021 позивачу рекомендовано звернутись до суду для вирішення вказаного питання в цивільно-правовому полі відносин.

Проте, на час розгляду справи у суді зобов`язання за договором не виконані, заборгованість не погашена, позичені відповідачем кошти позивачу не повернуті.

Частиною першою статті 15 Цивільного Кодексу (ЦК) України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК).

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень частини 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

З огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18, Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі N 14-446цс18.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Так, судом об`єктивно встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договори позики. Доказів відсутності заборгованості відповідача перед позивачем або недійсності договорів позики від 26.07.2020 року та 30.12.2020 року матеріали справи не містять.

Тому, з урахуванням наведених норм та з огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача та стягнення з відповідача на його користь суми боргу за договорами позики в розмірі 12 000 дол. США.

Окрім того, у своїй позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі. У даній справі судові витрати складає судовий збір у розмірі 4 389 грн. 00 коп., сплачений позивачем при поданні позовної заяви до суду, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 12 від 04.09.2023 року.

Відповідно до положень ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, а тому з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 141, 223, 259, 263-265, 280 ЦПК України, ст.ст. 525, 530, 526, 545, 1048, 1050 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 26.07.2020 року в розмірі 8000 доларів США та заборгованість за договором позики від 30.12.2020 року в розмірі 4000 доларів США, а всього 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 4 389 грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Дата складання повного тексту рішення суду 17 жовтня 2023 року.

Суддя: О.М. Палінчак