Справа № 346/2828/23
Провадження № 22-ц/4808/995/23
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Оліградського Мирослава Васильовича на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене суддею Яремин М.Н. 26 червня 2023 року у м.Коломия Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 подав позов до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 05 травня 2012 року перебуває з відповідачкою в шлюбі. Сторони є батьками: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З початку 2023 року сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства, шлюб носить формальний характер, а його збереження суперечить інтересам позивача, примирення між ними неможливе. Малолітні діти проживають разом з позивачем та перебувають на його утриманні. Просив шлюб розірвати, малолітніх дітей залишити проживати з ним (а.с.1-5).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 26 червня 2023 року позов задоволено частково. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано 05.05.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 112, розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачу залишено прізвище " ОСОБА_5 ". В решті позовних вимог відмовлено в зв`язку з їхньою безпідставністю (а.с. 37-38).

Не погодившись з рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог представник ОСОБА_1 адвокат Оліградський Мирослав Васильович подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що в усіх спорах, які стосуються захисту прав та інтересів дітей слід керуватися якнайкращими інтересами дитини. Тому суд мав забезпечити можливість здійснення прав неповнолітнього сина ОСОБА_3 , який досяг десятирічного віку, висловити свою думку щодо проживання з батьком чи матір`ю та з`ясувати обставини, необхідні для ухвалення законного рішення. Що ж стосується неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , то суд мав врахувати, що батьками досягнуто згоди щодо місця проживання.

Висновок суду щодо ненадання жодних документальних позивачем доказів про його матеріально-побутові умови та про наявність у нього можливості щодо утримання, догляду і виховання малолітніх дітей, доказів створення перешкод відповідачем у проживанні дітей з батьком до дати подання позову є неправильним, оскільки все перелічене не було предметом спору, відповідно не підлягало доказуванню. Позивач не ставив вимог про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, а лише заявляв вимоги про залишення на проживанні неповнолітніх дітей сторін із батьком. Вказані вимоги є тотожними. Спір з приводу залишення дітей на проживанні з батьком між сторонами відсутній.

Відповідач подала суду письмову заяву про визнання позову повністю та підтвердила, що спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей немає. Не заперечила, що діти залишаються проживати з батьком та просила суд справу розглядати в її відсутності.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.44-47).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явилися сторони, про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції. Від відповідачки ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи у її відсутності.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у відсутності сторін.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 05 травня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 13).

Сторони є батьками малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 16, 18).

Згідно з даними довідки Управління «Центр надання адміністративних послуг» Коломийської міської ради № 2329 про склад сім`ї, зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , виданої 30.05.2023 року управлінням Центр надання адміністративних послуг Коломийської міської ради, місце проживання дітей зареєстроване разом з батьком ОСОБА_1 (а.с. 21).

Місце проживання відповідачки ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.15)

Це місце проживання вона не змінила і на день розгляду справи апеляційним судом.

У заяві від 23.06.2023 року ОСОБА_2 позов про розірвання шлюбу визнала. Просила неповнолітніх дітей залишити на проживанні з батьком ОСОБА_1 (а.с.33).

Відмовляючи в задоволенні вимоги про залишення дітей на проживання з батьком, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 104,110,112,113,160,161 СК України, виходив з відсутності доказів проживання малолітніх дітей з позивачем, згоди їхнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на проживання з батьком, відсутності спору між батьками щодо місця проживання дітей, дійшов висновку про безпідставність позовної вимоги про залишення на проживанні дітей з батьком.

З таким висновком суду першої інстанції не в повній мірі погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Виходячи із змісту позовної заяви, позивач не ставив вимог про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, а лише у спорі про розірвання шлюбу заявлена вимога про залишення на проживанні неповнолітніх дітей сторін із батьком. Вказані вимоги не є тотожними. Між сторонами відсутній будь-який спір щодо місця проживання їхніх дітей. Про вказане також свідчить заява відповідача про визнання позову і згоду залишити дітей з батьком.

Крім того, під час вирішення питання про визначення місця проживання дітей (дитини) є обов`язковою участь органу опіки та піклування, а позивач до заяви про визначення місця проживання дітей повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дітей з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дітей (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дітей), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

В той же час, за відсутності між сторонами відповідного спору, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Однак, у цьому спорі про розірвання шлюбу суд позбавлений можливості вирішення питання про визначення місця проживання дітей, оскільки такий позов не заявлений, а питання щодо залишення дітей на проживання з батьком після розірвання шлюбу взагалі не є окремою позовною вимогою і нормами чинного законодавства, зокрема Сімейним кодексом України, під час розгляду спору про розірвання шлюбу не передбачено вирішення питання щодо залишення дітей після розірвання шлюбу на проживання з одним із батьків.

Безперечно, не можна вважати помилкою вирішення питання про залишення на проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Однак, вирішення такого питання є правом суду, а не обов`язком.

Таким чином, вирішивши як позовну вимогу питання про залишення дітей з батьком у цьому спорі з результатом відмови у задоволенні, суд допустив помилку у застосуванні норм процесуального права при визначенні предмета спору і неправильно встановив обставини справи, дійшовши висновку про недоведеність місця проживання дітей.

Апеляційним судом встановлено, що місце проживання дітей зареєстровано разом з батьком (позивачем по справі), а місце проживання матері окремо. Ці обставини визнаються і відповідачкою по справі.

За змістом частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачка ОСОБА_2 у заяві від 23.06.2023 року (а.с.33) визнала ті обставини, що подружжя проживає окремо, діти проживають разом із батьком і спору щодо визначення місця проживання дітей між подружжям немає.

Виходячи із предмета спору про розірвання шлюбу, хоча і доказування цих обставин перебуває поза межами предмета спору, але, враховуючи його особливості, суд мав вважати встановленими обставини щодо проживання малолітніх дітей, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 дітей з батьком ОСОБА_1 , оскільки вони визнані сторонами і підтверджені іншими письмовими доказами, зокрема довідками з місця проживання про реєстрацію місця проживання дітей разом з батьком та щодо проживання матері окремо.

Таким чином, рішення суду підлягає зміні з виключенням з мотивувальної і резолютивної частини рішення суду вирішення вимоги про залишення дітей з батьком з результатом відмови в цій частині як відмови у задоволенні позовної вимоги. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Оліградського Мирослава Васильовича, задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 26 червня 2023 року змінити.

Виключити з мотивувальної і резолютивної частини рішення суду вирішення вимоги про залишення дітей з батьком.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2023 року.