Номер провадження: 22-ц/813/1706/23
Справа № 504/3043/18
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Виходець А.В.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

від позивача ОСОБА_3 не з`явились,

переглянувши справу №504/3043/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 квітня 2021 року у складі судді Вінської Н.В., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 , звернувшись 29 серпня 2018 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що частка житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належала їй на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 квітня 2010 року по справі №2-1235/10. За домовленістю з сином ОСОБА_5 та невісткою ОСОБА_1 для забезпечення їй довічного утримання та догляду передала належну їй частку будинку у власність сину ОСОБА_5 , при цьому уклала 15 січня 2014 року договір дарування, помилково вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Син виконував свої обов`язки по догляду за нею. ІНФОРМАЦІЯ_1 син ОСОБА_5 помер, спадкоємець померлого сина його дружина ОСОБА_1 стала заперечувати її ОСОБА_3 право на будинок та проживання в будинку. Позивач ОСОБА_3 просила визнати з підстав помилки недійсним договір дарування від 15 січня 2014 року частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного суду Одеської області Чос О.П., зареєстрований в реєстрі за №2 (т.1 а.с.1-4).

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року відкрито провадження у справі (а.с.17).

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнала, зазначивши, що у 2014 році мати подарувала сину частину будинку, про інший правочин тоді не йшлося.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.169-170).

Висновок суду мотивовано недоведеністю укладення договору дарування під впливом помилки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення суду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с.179-181).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. Суд не дослідив та не надав оцінку тим обставинам, що позивач, передавши безоплатно у власність частину будинку, продовжує у ньому проживати, тобто фактично користується майном, яке їй юридично не належить, та несе витрати по його утриманню. Відмовляючи в задоволенні позову, суд послався на те, що відсутні підстави вважати, що позивач при укладенні договору дарування помилялась щодо фактичних обставин правочину та його природи, оскільки сторонами дотримано усі вимоги, передбачені чинним законодавством, щодо порядку та форми його укладення. Зазначений висновок є хибним, оскільки не враховує в сукупності всіх обставин справи. Судом не враховано, що відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Таким чином, обов`язок обдарованого ОСОБА_5 (сина позивача) надати позивачу можливість довічно користуватися частиною будинку, яку вона дарує, свідчить про те, що судом помилково до зазначених правовідносин застосовано статтю 717 ЦК України.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Відзив на апеляційну скаргу не подано, надано письмові заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги, за змістом яких зазначено, що укладаючи договір дарування ОСОБА_3 чітко розуміла правову природу цього договору, про що надала особисті пояснення в суді першої інстанції. Сторони не домовлялися щодо можливості утримання та догляду, зокрема, ОСОБА_3 не ставила такі передумови укладення договору дарування частини будинку. За змістом договору вбачається, що ОСОБА_3 подарувала своєму сину частину житлового будинку, що в цілому складається з житлового будинку літ. «А» та надвірних господарських споруд. З представлених суду фото будинку та показань свідків встановлено, що на земельній ділянці фактично знаходиться два житлових будинки, в одному з яких фактично мешкає ОСОБА_1 , а в іншому мешкає ОСОБА_3 . Отже, ОСОБА_3 проживає в окремому житловому будинку, який відповідає усім житловим нормам, оснащений світлом, водою, газом, має на все окремі лічильники обліку використаних комунальних послуг, за які ОСОБА_3 сплачує самостійно. Таким чином, доводи про те, що ОСОБА_3 не має житла, не відповідають дійсності та не підтверджені доказами. На момент посвідчення договору ОСОБА_3 перебувала при здоровому розумі, повністю усвідомлювала значення своїх дій та не помилялася щодо обставин та наслідків угоди. Суду не надано доказів наявності у ОСОБА_3 хвороб на час укладення угоди, які б могли вплинути на її волевиявлення і усвідомлення того, що вона помилялася, укладаючи із сином договір дарування. ОСОБА_3 як спадкоємець першої черги за законом після смерті свого сина ОСОБА_5 не позбавлена можливості отримати належну їй частку спадщини. Посилання в апеляційній скарзі на судові рішення касаційної інстанції не є правовими висновками та не є подібними до наявного спору, такі рішення трактуються представником апелянта на власний розсуд.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, судового рішення без змін з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 з 29 червня 1956 року.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 72 року (а.с.12).

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 квітня 2010 року в справі №2-1235/10

визнано за ОСОБА_5 право власності на спадкове майно частину житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

визнано за ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , як на частку у спільному майні подружжя (а.с.78-79, 80).

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено Договір дарування частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається в цілому з житлового будинку літ. «А», підвалу літ. пд(Д), веранди літ. «а», веранди літ «в», котельні літ. «Б», літньої кухні літ. «В», сараю літ. «Г», комори літ. «Д», сараю літ. «Е», сараю літ. «Ж», вбиральні літ. «З», цистерни -І, відмостки П, воріт №1, огорожі №2, огорожі №3, воріт №4, огорожі №5; житлова площа будинку 50,5 кв.м, загальна площа будинку 68,8 кв.м; будинок з господарчими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0800 га, яка належить до земель Красносільської сільської ради, межі та кадастровий номер земельної ділянки не установлені. Майно, яке відчужується, належало дарувальнику на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 квітня 2010 року по справі №2-1235/10. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Чос О.П. 15 січня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за №2 (а.с.15, 83, 84).

За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 зареєстровано:

частину житлового будинку загальною площею 68,8 кв.м, житловою площею 50,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 квітня 2010 року в справі №2-1235/10;

частину житлового будинку загальною площею 68,8 кв.м, житловою площею 50,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Чос О.П. 15 січня 2014 року, реєстровий номер 2 (а.с.81, 84).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 53 років (а.с.14, 56).

Спадкову справу №8/2018 до майна померлого ОСОБА_5 заведено 05 липня 2018 року приватним нотаріусом Лиманського району Одеської області Калінюк Р.Б.; з заявами про прийняття спадщини звернулись дружина померлого ОСОБА_1 , діти померлого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , матір померлого ОСОБА_3 (а.с.34, 52-107).

29 серпня 2018 року ОСОБА_3 подала до суду позов про визнання недійсним договору дарування, укладеного 15 січня 2014 року між нею та сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За змістом позовних вимог правочин є недійсний згідно статей 203, 215, 229, 236 ЦК України з підстав помилки позивача щодо фактичних обставин правочину, його природи, наявності у сторін певного кола взаємних прав та обов`язків, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 уклала з сином ОСОБА_5 договір дарування частини будинку, в якому інша частина будинку належала тому ж сину ОСОБА_5 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 ; що ОСОБА_3 не довела те, що помилялася щодо природи правочину дарування, прав та обов`язків сторін.

Висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Житловий будинок загальною площею 68,8 кв.м, житловою площею 50,5 кв.м з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , належав на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_3 та обліковувався за ОСОБА_6 .

Після смерті у 2009 році ОСОБА_6 частку житлового будинку успадкував по заповіту батька син ОСОБА_5 , на іншу частку житлового будинку як на частку у спільному майні подружжя було визнано право власності ОСОБА_3 як дружини померлого ОСОБА_6 .

Договір дарування належної ОСОБА_3 частки житлового будинку посвідчено нотаріусом 15 січня 2014 року, договір дарування укладено між матір`ю ОСОБА_3 та сином ОСОБА_5 . При цьому сину ОСОБА_5 вже належала з 2010 року інша частка житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті батька.

За життя сина ОСОБА_5 ОСОБА_3 договір дарування не оспорювала. З позовом до суду про визнання договору дарування недійсним ОСОБА_3 звернулась після смерті у 2018 році сина ОСОБА_5 та зверненням дружини та дітей померлого до нотаріуса для оформлення спадкових прав на належний на час відкриття спадщини ОСОБА_5 житловий будинок.

За положеннями частини 1 статті 229 ЦК України, яка передбачає визнання судом недійсним правочину якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, підлягає доведенню те, що особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При цьому, помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У справі відсутні докази того, що ОСОБА_3 помилялася щодо природи правочину, тобто щодо дарування частини будинку своєму синові; що помилялася щодо прав та обов`язків сторін за таким правочином, тобто щодо безоплатної передачі майна у власність сина та відсутності за це зустрічного еквіваленту у вигляді майна чи грошових коштів, зобов`язання сина вчинити на користь матері дії майнового або немайнового характеру тощо.

Передача майна у власність від матері ОСОБА_3 сину ОСОБА_5 на підставі укладеного між ними договору дарування була безоплатною, державна реєстрація права власності обдарованого ОСОБА_5 на частку отриманого в дар нерухомого майна на підставі укладеного договору дарування відбулася у день посвідчення договору нотаріусом, отже укладений договір дарування був реальним. Договір дарування не містить встановлення обов`язку обдарованого вчинити на користь дарувальника дії майнового або немайнового характеру.

Посилання ОСОБА_3 на те, що дарування було обумовлено її довічним утриманням та доглядом, не приймаються, оскільки доказів цьому немає. Крім того, за необхідності закріплення правочином утримання та догляду і наявності для того згоди обох сторін договір довічного утримання міг бути укладений.

Проте, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 є родиною, обов`язок повнолітнього сина ОСОБА_5 надавати своїй похилого віку матері ОСОБА_3 допомогу, здійснювати догляд тощо є обов`язком сина по відношенню до матері, для виконання якого, як правило, немає необхідності укладати договір довічного утримання. Що ж до дарування майна матір`ю синові, то такі правочини у родині є закономірними та, як правило, жодних сумнівів не викликають, так як відбуваються між сторонами, що пов`язані між собою родинними зв`язками. Те, що дарувальник як матір залишилася надалі проживати в будинку сина після передачі йому в дар частки будинку, є проявом родинності та звичайної життєвої ситуації. Зазначена обставина не слугує доказом помилки при укладенні договору дарування.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїм вимог і заперечень. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач ОСОБА_3 не довела наявність передбачених частиною 1 статті 229 ЦК України правових підстав для визнання правочину дарування недійсним.

Рішення суду відповідає нормам матеріального права, ухвалено з дотриманням норм процесуального права. Підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 квітня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2023 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді О.С.Комлева

Є.С.Сєвєрова