Провадження № 2/761/7176/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

02 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Саадулаєва А.І.,

за участю секретаря - Фурман А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Саадулаєва А.І.

Предметом позову є:

1. Визнання договору № 1-0031/96 від 05.02.1996 року, укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з однієї сторони, та ОСОБА_1 від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посвідчений на Київській Біржі Нерухомості Джи-Ай-Пі, дійсним.

2. Визнання права власності на 1 (одну цілу) частки квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

3. Реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 26.05.2023 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 29.08.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.02.1996 р. року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з однієї сторони, та ОСОБА_1 від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1-0031/96. Договір був укладений на Київській Біржі Нерухомості Джі-Ай-Пі. Правочин обома сторонами повністю виконаний: продавцем були звільнені всі приміщення, передані ключі, особи знялися з реєстрації за вказаною адресою. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. Позивачка використовує квартиру протягом 26-ти років для постійного проживання, зареєстрована за вказаною адресою, регулярно оплачує комунальні платежі та утримує квартиру в належному санітарно-технічному стані. 03.03.2023 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харкави О.В., з метою посвідчення договору та в подальшому відчуженні належної на праві приватної власності квартири. Проте, нотаріусом було видане роз`яснення, яким було повідомлено, що наданий договір № 1-0031/96 укладений 05.02.1996 р. не може бути прийнятим в якості правовстановлюючого документа, оскільки сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК України (в редакції, яка діяла в момент укладання договору) в частині його нотаріального посвідчення. Окрім того у роз`яснені нотаріуса зазначено, що при укладанні даного договору купівлі-продажу учасниками угоди були неповнолітні особи, обсяг дієздатності яких не дає їм можливості стати членом біржі, а батьки від імені неповнолітнього не можуть здійснювати біржові угоди, тому для визнання договору купівлі-продажу дійсним та оформлення свого права на частку квартири у встановленому законом порядку необхідно звернутися до суду за місцем знаходження вищезазначеного об`єкта нерухомого майна. На час укладення договору, ні Позивач, ні Відповідачі не знали, що правочин, в відповідності до ст. 47 ЦК України (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст.15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. При цьому, здійснивши державну реєстрацію в Київському бюро технічної інвентаризації право власності на вказану квартиру за № 3904/3902 від 05.02.1996 р., держава цим самим визнала право власності позивачки на спірну квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. З огляду на те, що позивачка не може розпорядитися належною їй квартирою через недотримання форми правочину, змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів до відповідачів.

Позивач та її представник в судове засідання, яке відбулось 02.10.2023 року, не з`явились, від представника до суду надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі та просила його задовольнити, проти заочного рішення не заперечила.

Відповідач-1 в судове засідання, яке відбулось 02.10.2023 року, не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву не скористався.

Відповідач-2 в судове засідання, яке відбулось 02.10.2023 року, не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву не скористався.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів для розгляду справи по суті, а також те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 05.02.1996 р. року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з однієї сторони, та ОСОБА_1 від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1-0031/96, а саме двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 виданого Державною адміністрацією Шевченківського району м. Києва 21.11.1995 р. та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 01.12.1995 р. за № 3904/3902.

Договір був укладений на Київській Біржі Нерухомості Джі-Ай-Пі. Місце розташування: м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 32.

Квартиру продано за 120 (сто двадцять) мільйонів карбованців, які отримані продавцем до підписання цього договору.

Правочин обома сторонами повністю виконаний.

Договір № 1-0031/96 було складено та зареєстровано 05.02.1996 року на Київській Біржі Нерухомості Джи-Ай-Пі.

Як вбачається з умов договору № 1-0031/96 від 05.02.1996 р. такий був здійснений через Брокера БК 36 ОСОБА_6 .

ОСОБА_4 (на момент вчинення правочину було 8 повних років, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3 від 10.06.1987 р., видане відділом РАГСу у Ленінського району м. Києва) та ОСОБА_5 (на момент вчинення правочину було 6 повних років, що підтверджується Свідоцтвом про народження № 683 від 26.04.1988 року видане Народною Республікою Бенін, Міський округ Котону 4) не були членами біржі. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 1995 року постійно проживають в Республіці Бенін та в Україну після виїзду не приїздили, що підтверджується Сертифікатом, виданим їх батьком ОСОБА_7 20.10.2000 р, завіреним мером міської комуни Деге-Гар 23.10.2000 р. на ім`я позивачки та Актом від 14.09.2022 р. складеним Комісією у складі заступника директора Шульженко Н.Т., майстра т/д ОСОБА_8 , бригадиром т/д ОСОБА_9 ТОВ «Імпульс-Газ».

Від їх імені під час здійснення правочину на біржі діяла їх матір, позивачка, що суперечить листу-роз`ясненню Міністерства юстиції України від 16 січня 2004 року за № 19-3264, яким вказано, що якщо сторонами за біржовим договором були неповнолітні, малолітні діти, або дії вчинялися через представника, то зазначені угоди не могли бути зареєстровані на біржі.

03.03.2023 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харкави О.В., з метою посвідчення договору та в подальшому відчуженні належної на праві приватної власності квартири. Проте, нотаріусом було видане роз`яснення, яким було повідомлено, що наданий договір № 1-0031/96 укладений 05 лютого 1996 р. між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з однієї сторони, та ОСОБА_1 від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не може бути прийнятим в якості правовстановлюючого документа, оскільки сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК (в редакції, яка діяла в момент укладання договору) в частині його нотаріального посвідчення. Окрім того у роз`яснені нотаріуса зазначено, що при укладанні даного договору купівлі-продажу учасниками угоди були неповнолітні особи, обсяг дієздатності яких не дає їм можливості стати членом біржі, а батьки від імені неповнолітнього не можуть здійснювати біржові угоди, тому для визнання договору купівлі-продажу дійсним та оформлення свого права на частку квартири у встановленому законом порядку необхідно звернутися до суду за місцем знаходження вищезазначеного об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року (далі - ЦК України 2003 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у 1996 році, тому при вирішенні спору підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року.

Частиною першою статті 4 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.

Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають, в тому числі, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (пункт 1 частини другої статті 4 ЦК УРСР 1963 року).

Згідно зі статтею 41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 224 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», чинним на час виникнення спірних правовідносин, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору.

Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», чинному на час виникнення спірних правовідносин, біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до статті 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Отже, положення статті 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу», чинному на час виникнення спірних правовідносин, закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою.

Таким чином положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу», чинному на час виникнення спірних правовідносин, по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Отже, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

Згідно зі статтею 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Тобто законодавець передбачав єдиний наслідок недотримання нотаріальної форми угоди - визнання її недійсною.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року № 3, чинної на час виникнення спірних правовідносин, за правилами статті 48 ЦК УРСР 1963 року угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР 1963 року застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР 1963 року).

Звертаючись до суду із зазначеним позовом ОСОБА_1 зазначила, що сторонами спірного договору виконано його умови у повному обсязі, зокрема вона, як покупець сплатила грошову суму, вона зареєстрований та проживає у придбаній квартирі, договір купівлі-продажу зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації, проте в змісті договору покупцем зазначено її та дітей.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Зі змісту договору № 1-0031/96 від 05.02.1996 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Південній Товарній Біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості.

У зв`язку із викладеним, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для визнання договору № 1-0031/96 від 05.02.1996 року дійсним, та визнання за позивачем права власності на 1/3 частину квартири, з огляду на те, що із договору вбачається, що покупцями були ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а тому, кожному з них належить в рівних частинах по 1/3 частки квартири, проте позивачем заявлено вимоги про визнання права власності на ОСОБА_1 .

Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення вимог про реєстрацію права власності спірної квартири за позивачем, з огляду на те, що дана вимога є передчасною, рішення яким визнано право власності є підставою для його реєстрації та на даний час права позивача щодо реєстрації права власності не порушуються.

Згідно з частиною першою статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 4831,20 грн. (1/3 від 14493,60 грн. сплачених за подання позовної вимог майнового характеру про визнання права власності на спірну квартиру) у рівних частках, а саме по 2415,60 грн. з кожного відповідача.

Крім того, позивачем при поданні позовної заяви не було сплачено судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 1073,60 грн. за кожну, та у зв`язку із тим, що перша позовна вимога була задоволена, суд дійшов висновку, що з відповідачів підлягає стягненню на користь держави 1073,60 грн. у рівних частинах, а саме по 536,80 грн. з кожного відповідача. Щодо позовної вимоги-3 немайнового характеру, у задоволенні якої було відмовлено, то суд дійшов висновку, що з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати договір № 1-0031/96 від 05.02.1996 року, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з однієї сторони, та ОСОБА_1 від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посвідчений на Київській Біржі Нерухомості Джи-Ай-Пі, дійсним.

Визнати право власності на 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2415 (дві тисячі чотириста п`ятнадцять) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2415 (дві тисячі чотириста п`ятнадцять) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: