Справа № 604/634/23
Провадження № 2/604/235/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року Підволочиський районний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Сташківа Н.Б.

за участю:

секретаря судового засідання Ілик Г.М.

представника позивача адвоката Щербатюка О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Підволочиська Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тренто Італія померла ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26.05.2016 року. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 на час смерті постійно проживала сама у м. Тренто Італія. 04.11.2016 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Підволочиського нотаріального округу із заявою, якою повідомила про прийняття спадкового майна після смерті ОСОБА_3 . Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не звертались. Водночас сестра ОСОБА_1 ОСОБА_2 разом із їх матір`ю на час смерті останньої та упродовж шести місяців до смерті та після в Україні, зокрема по АДРЕСА_2 ні, в м. Тренто Італія не проживала, фактично не вступила в управління та володіння спадковим майном, а отже не може вважатись такою, щоприйняла спадщину. 19.12.2016 року приватний нотаріус Підволочиського нотаріального округу видав свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцями майна ОСОБА_3 є її донька ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частці квартири АДРЕСА_3 . Рішенням Підволочиського районного суду від 12.02.2021 року визнано свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане 19.12.2016 року недійсним в частині визнання за ОСОБА_2 права на спадщину за законом на частку спадкового майна, а саме квартири АДРЕСА_3 . Суд відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , оскільки дані вимоги можливо вирішити у позасудовому порядку. У зв`язку з цим ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 01.02.2022 року приватний нотаріус листом № 3/01-16 повідомив ОСОБА_1 про те, що 06.03.2017 року згідно заяви ОСОБА_1 їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку права власності, а у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_3 відмовив. Таким чином незважаючи на судове рішення, спадкоємцями майна в рівних частках є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 . Вважає, що реєстрація місця проживання особи не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець проживав зі спадкодавцем, а відтак і відповідач спадщини не прийняв, у зв`язку з чим просить свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом від 19.12.2016 року, що зареєстрованев реєстрі за № 1404, яке зареєстроване в реєстрі за № 186 недійсним в частині визнання за ОСОБА_2 права на спадщину за законом на частки від спадкового майна, визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на квартиру АДРЕСА_3

Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заяву згідно якої заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задоволити.

Відповідач відзив на позов на надав, в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлялась про день слухання справи в суді, причини неявки суду не відомі, а тому у відповідності до ст.281 ЦПК України, слід ухвалити заочне рішення по справі.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши докази у справі у їх сукупності, суд встановив такі факти :

Згідно свідоцтва про смерть № 456 частина 2 серії В рік 2016 від 26 травня 2016 року, виданого Муніципалітетом Тренто Служби демографії та децентралізації цивільного стану вбачається, що ОСОБА_4 , яка народилась в Україні ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в Тренто.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15 листопада 1973 року виданого Львівським міським палацом урочистої реєстрації новонароджених вбачається, що матір`ю позивача ОСОБА_5 являється ОСОБА_6 .

04.11.2016 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Підволочиського районного нотаріального округу Коломійчука О.І. із заявою у якій вказала, що після смерті її мати ОСОБА_3 яка проживала в АДРЕСА_2 відкрилась спадщина, яку вона приймає.

Згідно довідки виданої виконкомом Підволочиської селищної ради № 6996 від 01.11.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_4 і дійсно на день смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та шість місяців по тому, разом із нею в житловому будинку АДРЕСА_2 . Крім того зареєстрована ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.12.2016 року виданого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Тернопільської області вбачається, що спадкоємцями майна громадянки ОСОБА_3 є її доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кожній по частці. Спадщина, на яку в указаній частці видано свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_3 . Свідоцтво про право на спадщину на частку спадкового майна видано позивачу та відповідачу.

Згідно резолютивної частини рішення Підволочиського районного суду від 12 січня 2021 року визнано свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане 19.12.2016 року приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Тернопільської області Коломійчуком О.І. та зареєстроване в реєстрі за № 1404, недійсним в частині визнання за ОСОБА_2 право на спадщину за законом на частку від спадкового майна, а саме : квартири АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно ухвали Підволочиського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2023 року у рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 12 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Підволочиського районного нотаріального округу Тернопільської області Коломійчука О.І., про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно, виправлено описку, а саме вірним вважати визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане 19.12.2016 року та зареєстроване в реєстрі за № 1403 замість невірно зазначеного у судовому рішенні № 1404, в частині визнання за ОСОБА_2 права на спадщину за законом на частку від спадкового майна квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином судом визнано недійсним свідоцтво про право на спадщина за законом в частині визнання за ОСОБА_2 права на спадщину за законом на частку від спадкового майна квартири АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі за № 1403, а отже право на спадщину на вказане майно мають інші можливі спадкоємці майна померлої ОСОБА_3 .

Разом із тим, як убачається із досліджених та проаналізованих у судовому засіданні матеріалів справи, зокрема свідоцтва про право на спадщину, що видане 19.12.2016 року та зареєстроване в реєстрі за № 1404, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на грошові вклади з усіма нарахованими відсотками та компенсацією, що зберігаються у ТВБВ №10019/39 філії Тернопільського обласного управління АТ Ощадбанк на розрахунковому рахунку № НОМЕР_2 із залишком 2576,22 грн. та розрахункового рахунку № НОМЕР_3 із залишком 2386,16 грн.

Судом встановлено, що дане свідоцтво, видане нотаріусом на підставі довідки Підволочиської селищної ради Тернопільської області за вих. № 6996 від 01.11.2016 року з якої вбачається, що разом із померлою у житловому будинку АДРЕСА_2 була зареєстрована її донька ОСОБА_2 .

На міркування приватного нотаріуса, що оскільки ОСОБА_2 заяву про відмову від прийняття спадщини не подавала, а отже відповідно до ст. 1268 ЦК України вважалась такою, що спадщину прийняла.

Разом із тим з такою думкою нотаріуса суд не може погодитись з огляду на наступні обставини:

Згідно ст.. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч.1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

З аналізу вказаних норм закону можна дійти до висновку, що реєстрація місця проживання особи, за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі така реєстрація згідно ст.. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням того, що позивач проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Крім того, ч.3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що може бути відмінним один від одного

Саме таку позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17.

Крім того з оглянутих матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи приватного нотаріуса Підволочиського районного нотаріального округу про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно (справа № 604/1179/19) вбачається, що у судовому засіданні допитувались свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Зокрема дані свідки суду пояснили, що являються сусідами позивача по справі за місцем її реєстрації у смт. Підволочиську. Відповідач ОСОБА_2 протягом 13 років проживає за межами території України у республіці Італія. Повернулась лише виключно на похорон матері, після чого знову поїхала і більше не приїздила. Позивач здійснює догляд за будинком, оплачує комунальні послуги, здійснює поточні ремонти. При спілкуванні із спадкодавцем ОСОБА_3 , остання висловлювала свою позицію стосовно того, що бажала, щоб квартира у м. Яремче належала саме позивачу ОСОБА_1 . Свідкам відомо, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за місцем реєстрації матері, однак ствердили, що фактично не проживала та не проживає за місцем реєстрації протягом 13 років.

За вказаних обставин, враховуючи досліджені та належним чином проаналізовані матеріали цивільної справи та подані докази, судом не встановлено належних та допустимих доказів фактичного проживання відповідача ОСОБА_2 разом із спадкодавцем на час її смерті.

Таким чином при встановлених обставинах, що випливають із наданих суду письмових доказів та в межах доводі позивача ОСОБА_1 , встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не мала права на спадкування, оскільки в силу ст.. 1268 ЦК України разом із спадкодавцем до дня смерті особи та після не проживала, з заявою про прийняття спадщини не зверталась, а відтак вважається такою, що спадщини не прийняла.

Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом.

За вказаних обставин позовні вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане 19.12.2016 року приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Тернопільської області Коломійчуком О.І. та зареєстроване в реєстрі за № 1404, є підставними та підлягають до задоволення в частині визнання за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована по АДРЕСА_2 , право на спадщину за законом на частку грошових вкладів

Разом із тим, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на частку спадкового майна за законом після смерті ОСОБА_3 , а саме частки квартири АДРЕСА_1 , а також частку належних спадкодавцю грошових вкладів слід відмовити, виходячи із наступних міркувань :

Статтею 13 ЦПК України зазначено, щосуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст..4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник не довели належними та допустимими доказами, факт порушення прав позивача та її законних інтересів, щодо вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на частку квартири АДРЕСА_1 , та грошових вкладів, оскільки після скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, питання спадкування на вказану частку спадкового майна, що належало спадкодавцеві підлягає на загальних засадах. Відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане нерухоме майно позивачем суду не надано, а отже не вирішено питання спадкування у позасудовому порядку. За вказаних обставин у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Керуючись ст. ст. ст. ст. 4, 10, 12, 60, 81, 212, 213, 215, 294, п. 4 ст. 295 ЦПК УкраїниЦПК України, ст.ст. 29, 1216, 1218, 1219, 1220, 1268, 1270, 1301 ЦК України, ст. ст..2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати свідоцтво про паво на спадщину за законом, що видане 19.12.2016 року приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Тернопільської області Коломійчуком О.І. та зареєстроване в реєстрі за № 1404, недійсним в частині визнання за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована по АДРЕСА_2 , право на спадщину за законом на частку від спадкового майна, а саме грошових вкладів з усіма нарахованими відсотками та компенсацією, що зберігаються у ТВБВ №10019/39 філії Тернопільського обласного управління АТ Ощадбанк на розрахунковому рахунку № НОМЕР_2 із залишком 2576,22 грн. та розрахункового рахунку № НОМЕР_3 із залишком 2386,16 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Підволочиського районного суду

Тернопільської області Н.Б. Сташків