печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судового засідання - Орел А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, Холодногірського-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у м. Харків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 1842, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 14 квітня 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що розмір заборгованості є спірним та відповідач не мав права звертатися до нотаріуса про вчинення виконавчого напису; відсутній нотаріально посвідчений договір № SAMDN5096 від 19 грудня 2005 року, за яким вчинено виконавчий напис № 1842 від 14 квітня 2015 року та виконавчий напис вчинено всупереч статей 88, 89 Закону України «Про нотаріат». Згідно з виконавчим написом № 1842 від 14 квітня 2015 року строк, за який проводиться стягнення, - дев`ять років два місяці двадцять один день, а саме: з 19 грудня 2005 року по 12 березня 2015 року, тому стягнення проведено поза межами строку давності та в порушення наведеної ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Сума стягнення становить 284 319, 74 грн, що складається із залишку заборгованості за кредитом 58 000, 00 грн, суми заборгованості по відсоткам 226 287, 51 грн та комісії 32, 23 грн, витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису, становлять 1 700, 00 грн. Всього з урахуванням витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису, - 286 019, 74 грн. Сума за відсотками у 3,9 рази більша за суму кредиту та розрахунок яких відсутній. Також, до загальної суми стягнення включені витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису нотаріусом у розмірі 1 700, 00 грн. Проте, стягнення таких витрат, пов`язаних із вчиненням оскаржуваного виконавчого напису, суперечить чинному законодавству України.

На виконання вимог статті 87 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ, Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (Перелік). Відповідно до пункту 1 цієї постанови у редакції станом на дату видачі виконавчого напису № 1842 від 14 квітня 2015 року та пункту 1 Переліку, документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, були нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку).

Відповідач у своєму відзиві не визнав позову, заперечував проти його задоволення, вказав, що у порушення взятих на себе зобов`язань, боржник ОСОБА_1 не виконав належним чином умов договору, суму кредиту не повернув, не сплатив комісію та інше за користування кредитом. АТ КБ «Приватбанк» надав всі необхідні документи нотаріусу, відповідно до Переліку, а саме: кредитний договір, засвідчений банком розрахунок заборгованості, тому підстав вважати незаконними дії нотаріуса немає, а тим більше неподання документів, що не підтверджують безспірність вимог до позивача. Збоку позивача не доведено факт погашення суми кредиту. Крім того, представник відповідача просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки позивач звернувся з позовом лише у 2023 році, а виконавчий напис було вчинено 14 квітня 2015 року, виконавче провадження відкрито 24 січня 2017 року.

Треті особи у справі не скористалися своїм правом на подання пояснень на позов.

Позивач у відповідь на відзив відповідача вказав, що

ІІ. Процесуальні дії та рішення суду.

23 серпня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю, для розгляду справи у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано 25 серпня 2023 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

31 серпня 2023 року ухвалою судді залишено без руху позовну заяву, з підстав невиконання вимог, передбачених частиною четвертою статті 177 ЦПК України.

07 вересня 2023 року на виконання ухвали судді від 31 серпня 2023 року позивач направив до суду копію квитанції до платіжної Інструкції на переказ готівки № 598Т004ТМТ від 07 вересня 2023 року про сплату судового збору у розмірі 1 073, 60 грн.

Ухвалою судді від 05 червня 2023 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному порядку без виклику сторін і третіх осіб.

Окрім цього, 05 червня 2023 року ухвалою суду задоволено заяву сторони позивача про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні, відкритому для примусового виконання оспорюваного виконавчого напису.

Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

19 грудня 2005 року ОСОБА_1 та ПриватБанк, правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», уклали кредитний договір № SAMDN5096, з правом використання позичальником суми кредитного ліміту у розмірі 25 000, 00 грн /а. с. 29-30/.

14 квітня 2015 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. видала, за зверненням банку, виконавчий напис, зареєстрований за № 1842, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за невиконання з його боку зобов`язань перед банком за кредитним договором № SAMDN5096 у розмірі 286 019, 74 грн, нарахованої за період з 19 грудня 2005 року по 12 березня 2015 року /а. с. 32/.

Для виконання виконавчого напису № 1842 від 14 квітня 2015 року банк звернувся до Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківської області і державним виконавцем Щегульною Г. О. постановою від 13 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52176123 про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 286 019, 74 грн. Згідно з виконавчим написом № 1842 від 14 квітня 2015 року строк, за який проводиться стягнення, - дев`ять років два місяці двадцять один день, а саме: з 19 грудня 2005 року по 12 березня 2015 року, сума стягнення становить 284 319, 74 грн, що складається із залишку заборгованості за кредитом 58 000, 00 грн, суми заборгованості по відсоткам 226 287, 51 грн та комісії 32,23 грн. Витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису, становлять 1 700, 00 грн. Всього з урахуванням витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису, - 286 019, 74 грн /а. с. 22/.

24 січня 2017 року за зверненням ПАТ КБ «Приватбанк» приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А. вчинений виконавчий напис за № 933 про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості у розмірі 335 539, 01 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту 60 637,07 грн та заборгованості за відсотками 274 901, 94 грн, нарахованими за період з 19 грудня 2005 року по 26 жовтня 2016 року, також за кредитним договором № SAMDN5096 від 19 грудня 2005 року.

27 лютого 2018 року за заявою ПАТ КБ «Приватбанк» та на виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Завалієва А. А. № 933 від 24 січня 2017 року державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Хомік В. В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 27 лютого 2018 року.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»).

Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»).

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ у редакції станом на дату вчинення нотаріальної дії (14 квітня 2015 року) було встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Отже, за виконавчим написом № 1842 від 14 квітня 2015 року стягнення заборгованості проведено за період з 19 грудня 2005 року, тобто поза межами строку давності та в порушення наведеної ст. 88 Закону України «Про нотаріат».

Виходячи з положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 87 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ, Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Відповідно до пункту 1 цієї постанови у редакції станом на дату видачі виконавчого напису № 1842 від 14 квітня 2015 року та пункту 1 Переліку, документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, були нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку).

Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Про зазначене Велика Палата Верховного Суду вказала у постанові від 18 травня 2018 року у справі № 826/20084/14, провадження № 11-174ас18.

Однак, судом встановлено, що 19 грудня 2005 року сторонами укладено кредитний договір № SAMDN5096, який нотаріально не посвідчувався.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Всупереч ст. 89 Закону України «Про нотаріат», місце роботи боржника у виконавчому написі нотаріусом не вказано.

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Судом встановлено, що виконавчі написи № 1842 від 14 квітня 2015 року та № 933 від 24 січня 2017 року видані за одним і тим же договором № SAMDN5096 від 19 грудня 2005 року двома різними приватними нотаріусами за один і той же період з 19 грудня 2005 року по 12 березня 2015 року, що також свідчить про спірність суми заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк».

У відповідності до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).

У цій постанові Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Доводи сторони позивача підтверджені належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами, що містяться у матеріалах справи, відповідачем не спростовані.

V. Строк позовної давності.

Стороною відповідача заявлено про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до вимоги про визнання виконавчого напису від 14 квітня 2015 року, зареєстрованого за № 1842, таким, що не підлягає виконанню.

Позивач, заперечуючи проти задоволення заяви банку надав пояснення у відповіді на відзив, вказавши, що існують поважні причини того, чому до суду його звернення із таким позовом мало місце у серпні 2023 року.

Так, позивач вказав, що дізнався про виконавчий напис № 1842 від 14 квітня 2023 року з листа Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за вих. № 48784 від 09 серпня 2023 року, яким йому надіслано копію виконавчого напису. У той же час з 21 лютого 2007 року позивач не проживає у місті Харкові, де з 2016 року здійснювалося виконавче провадження.

З 08 травня 2010 року він зареєстрований у місті Києві, що підтверджується копією його паспорту зі штампом про зареєстроване місце проживання у Києві та витягом з реєстру територіальної громади за номером 2023/005874850 від 01 серпня 2023 року.

Тобто, по-перше, виконавчий напис № 1842 від 14 квітня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинений через 5 років після зміни місця реєстрації з міста Харків на місто Київ, по-друге, у ньому неправильно зазначено місце його проживання.

За таких обставин, які підтверджені належними доказами, стороною відповідача не спростовані, оскільки не надано доказів того, що позивач міг довідатися або довідався і йому було відомо про виконавче провадження за написом № 1842 від 14 квітня 2023 року раніше, ніж стверджує останній, суд вважає, що позивач не пропустив строк позовної давності для подання цього позову.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, тому підлягає задоволенню у повному обсязі.

VІ. Розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

07 вересня 2023 року на виконання ухвали судді від 31 серпня 2023 року позивач направив до суду копію квитанції до платіжної Інструкції на переказ готівки № 598Т004ТМТ від 07 вересня 2023 року про сплату судового збору у розмірі 1 073, 60 грн, зарахування якого підтверджується відповідною випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України /а. с. 51/.

Таким чином враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

У прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000, 00 грн, однак жодних доказів отримання такої допомоги матеріали справи не містять. Крім цього, у відповіді на відзив відповідача позивач просив стягнути лише судовий збір з відповідача.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст.1-16, 18, 259, 628, 630, 634, 663 Цивільного кодексу України,

ст. ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат»,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, Холодногірського-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у м. Харків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задовольнити.

Визнати виконавчий напис, вчинений 14 квітня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною і зареєстрований за № 1842, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суми заборгованості за договором № SAMDN5096 від 19 грудня 2005 року у сумі 286 019, 74 грн, що складається із заборгованості за кредитом - 58 000, 00 грн, суми заборгованості за відсотками - 226 287, 51 грн, комісії - 32, 23 грн, витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису, - 1 700, 00 грн, таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, вул. М. Грушевського, буд. 1-Д, м. Київ, 01601) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) суму судового збору у розмірі 1 073, 60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. В. Литвинова