КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 754/14628/21

номер провадження: 22-ц/824/11258/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Гуля В.В., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Сенс Банк» - адвоката Стеценка Максима Владленовича на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року у складі судді Сенюти В.О., у цивільній справі за позовом акціонерного товариство «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року акціонерне товариство «Альфа-Банк, перейменоване в подальшому на акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 03 червня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк», банк), перейменованого в подальшому на закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк», банк) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено кредитний договір №490074709, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 100 000,00 доларів США, строком користування до 03 червня 2013 року зі сплатою 15,50 % річних. Позивач зазначав, що 03 червня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 (поручитель) з метою забезпечення належного та своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договір поруки №490074709-П. Також 19 лютого 2009 року між банком та позичальником укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору, відповідно до якого між сторонами було обумовлено зміну дати остаточного повернення кредиту на 03 червня 2017 року. 19 лютого 2009 року між банком та поручителем укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки, відповідно до якого сторони обумовили зміни щодо дати остаточного повернення кредиту на 03 червня 2017 року та інше, відповідно до угоди.

Зважаючи на неналежне виконання позичальником обов`язків за кредитним договором, АТ «Альфа-Банк» звернулось до Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз». Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 22 травня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» видано виконавчий документ на виконання рішення Третейського суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 775 893 грн 30 коп., судові витрати у вигляді витрат по сплаті Третейського збору у сумі 100 грн 00 коп.

Позивач зазначав, що відповідно до анкети на отримання кредиту ОСОБА_2 з 18 грудня 2004 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Станом на 18 грудня 2020 року розмір заборгованості за кредитним договором складає: 71 606,16 доларів США за тілом кредиту; 43 299,34 доларів США за відсотками. Позивач вважав, що наявні підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , яка перебувала у шлюбі із ОСОБА_2 , була обізнана із відповідним правочином, погоджувалась з його укладенням, та кошти були отримані в інтересах сім`ї.

З урахуванням наведеного, АТ «Альфа - Банк», користуючись своїм правом, просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь частину заборгованості за тілом кредиту в розмірі 25 000,00 доларів США.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року у задоволенні позову АТ «Альфа - Банк» відмовлено.

01 грудня 2022 року АТ «Альфа Банк» було перейменоване на АТ «Сенс Банк», що підтверджується витягом з Державного реєстру банків від 02 грудня 2022 року (а.с.151).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ «Сенс Банк» - адвокат Стеценко М.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково виходив із того, що позивачем не надано доказів існування рішення третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» №1038-7/116/10 від 26 травня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 775 893 грн 30 коп. та судових витрат у вигляді витрат по сплаті третейського збору у сумі 100 грн 00 коп. Вказує, що суд не врахував, що даний факт встановлено ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2010 року у справі № 6-2062/10, згідно з якою видано ПАТ «Альфа-Банк» виконавчий документ на виконання рішення Третейського суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 775 893 грн 30 коп. та судових витрат у вигляді витрат по сплаті Третейського збору у сумі 100 грн 00 коп. Тому факт існування вказаного вище рішення третейського суду доказаний преюдиційно в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України.

Також суд першої інстанції не врахував, що відповідно до чинного законодавства справа, яка розглянута Третейським судом, зберігається у суді протягом 10 років з дня прийняття рішення Третейського суду. Тобто станом на дату звернення до суду з даним позовом, рішення Третейського суду №1038-7/116/10 знищено за закінченням строку зберігання.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про недоведеність факту перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час укладання кредитного договору, є помилковим, оскільки відповідно до долученої до позову анкети на отримання кредиту в розділі «Сімейний стан» ОСОБА_2 вказав, що з 18 грудня 2004 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , що також підтверджуються відміткою у паспортах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Вказує, що висновок суду першої інстанцій про те, що позовна заява не містить доказів укладення кредитного договору в інтересах сім`ї, а також що автомобіль використовувався в інтересах сім`ї, є необґрунтованим, оскільки при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч.2 ст.65 СК України). Сама відповідачка не зверталася до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, як такий, що укладений другим із подружжя без її згоди, а також не надала до суду своїх заперечень щодо позовних вимог позивача про те, що транспортний засіб придбано не в інтересах сім`ї.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа: ОСОБА_1 , не скористалось своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник АТ «Сенс Банк» в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений апеляційним судом належним чином, шляхом направлення 18 вересня 2023 року судової повістки на його електронну адресу, яка того ж дня була доставлена йому на електрону адресу (а.с.176, 186).

Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

За таких обставин АТ «Сенс Банк» вважається належним чином повідомленим про розгляд справи.

Крім того, 09 жовтня 2023 року на офіційну електронну адресу Київського апеляційного суду надійшла заява від представника АТ «Сенс Банк» - адвоката Стеценка М.В. про розгляд справи без участі представника позивача (а.с.182-185).

Відповідач ОСОБА_1 і третя особа: ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись апеляційним судом шляхом направлення судових повісток на наявні в матеріалах справи адреси їх місця проживання (а.с.175).

28 вересня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду повернулись конверти із судовими повістками, направлені на поштові адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з відмітками пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (177-180).

Згідно з п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відповідачка ОСОБА_1 та третя особа: ОСОБА_2 , повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи належним чином.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також враховуючи, що представник АТ «Сенс Банк» подав письмову заяву, в якій просить розглянути справу без участі представника позивача, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк», суд першої інстанції виходив із їх необґрунтованості та недоведеності. Суд зазначив, що позивачем не надано доказів існування рішення третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» №1038-7/116/10 від 26 травня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа - Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 775 893 грн 30 коп. та судових витрат у вигляді витрат по сплаті третейського збору у сумі 100 грн 00 коп. Також суд вказав, що позивачем не доведено факту перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час укладання кредитного договору, банком не надано доказів укладення кредитного договору в інтересах сім`ї.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 травня 2008 року ОСОБА_2 звернувся до ЗАТ «Альфа Банк» із заявою про надання кредиту у розмірі 148 000 доларів США строком на 60 місяців, із сплатою 15,50 % річних, на придбання транспортного засобу LEXUS LS460 (а.с.11).

03 червня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №490074709, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 100 000,00 доларів США, на власні потреби без будь-яких обмежень, строком користування до 03 червня 2013 року зі сплатою 15,50 % річних (а.с.5).

Згідно з пунктом 2.6 кредитного договору, кредит надається однією сумою в готівковій формі шляхом видачі кредитних коштів позичальнику в операційної каси банку.

Відповідно до пункту 2.10 кредитного договору, предмет застави - транспортний засіб «LEXUS, LS 460», 2007 року випуску, колір - сірий, державний номер знак НОМЕР_1 , № кузова - НОМЕР_2 , тип легкова седан (свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_3 , видане 20 травня 2008 року ВРЕР-1 УДА м. Київ).

На забезпечення належного та своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором, 03 червня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №490074709-П (а.с.10).

Відповідно до п.п.5.1 договору поруки, поручитель підтверджує, що він повністю ознайомлений з умовами основного договору та обов`язками боржника за ним.

19 лютого 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору №490074709 від 03 червня 2008 року, відповідно до якого між сторонами було обумовлено зміну дати остаточного повернення кредиту на 03 червня 2017 року (а.с.11).

Також 19 лютого 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки №490074709-П від 03 червня 2008 року, відповідно до якого сторони обумовили зміни щодо дати остаточного повернення кредиту на 03 червня 2017 року та інше, відповідно до угоди (а.с.12).

Згідно з наданим банком розрахунку заборгованості за кредитним договором від 03 червня 2008 року №490074709, станом на 18 грудня 2020 року розмір заборгованості ОСОБА_2 складає: 71 606,16 доларів США за тілом кредиту; 43 299,34 доларів США за відсотками; 82 731,88 доларів США - пеня за останній календарний рік (а.с.16-17).

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ «Альфа Банк» додало до позовної заяви роздруковану з Єдиного державного реєстру судових рішень знеособлену ухвалу Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2010 року у цивільній справі №6-2062/10 (а.с.46).

Статтею 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» (далі - Закон) визначено, що усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Відповідно до ст.3 Закону для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону.

Оскільки відповідно до ч.5 ст.7 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів реєстру, то судом апеляційної інстанції було досліджено повний зміст ухвали Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2010 року у цивільній справі №6-2062/10.

Так, згідно з ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2010 року задоволено заяву ПАТ «Альфа-Банк» про видачу виконавчого документа. Видано ПАТ «Альфа-Банк» виконавчий лист на підставі рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» від 26 травня 2010 року по цивільній справі №1038-7/116/10 Третейського суду.

В ухвалі Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2010 року встановлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» від 26 травня 2010 року по цивільній справі №1038-7/116/10 задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 775 893 грн 30 коп., судові витрати у вигляді витрат по сплаті Третейського збору у сумі 100 грн 00 коп.

Вказана ухвала Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2010 року в апеляційному порядку не оскаржена та набрала законної сили, що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, якою передбачено, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №306/192/14-ц.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2010 року, яка в апеляційному порядку не оскаржена та набрала законної сили, встановлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» від 26 травня 2010 року по цивільній справі №1038-7/116/10 задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 775 893 грн 30 коп. та судові витрати у вигляді витрат по сплаті Третейського збору у сумі 100 грн 00 коп., а відтак ці обставини є преюдиційно встановленими та не можуть бути поставлені під сумнів, тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано доказів існування рішення третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» №1038-7/116/10 від 26 травня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором.

При цьому, колегія суддів враховує, що у даному випадку позивач не мав об`єктивної можливості надати суду належним чином завірену копію рішення третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» №1038-7/116/10 від 26 травня 2010 року, оскільки відповідно до п.110 «Регламенту Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз», який затверджений Президією Всеукраїнської громадської організації «Український правовий союз» Протокол № 1 від 01 вересня 2004 року та зареєстрований Міністерством юстиції України 30 вересня 2004 року, передбачено, що справа, розглянута Третейським судом, зберігається у Третейському суді протягом 10 років з дня прийняття рішення Третейського суду.

Цей регламент знаходиться у вільному доступі на офіційному сайті Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз».

Тобто, станом на дату звернення банку до суду з даним позовом, рішення Третейського суду №1038-7/116/10 знищено за закінченням строку зберігання. У зв`язку з цим позивачем обгрунтовано долучено до позову ухвалу Новозаводського районного суду міста Чернігова у справі № 6-2062/10 від 26 листопада 2010 року як доказ, що підтверджує існування рішення, на виконання якого 26 листопада 2010 року видано виконавчий лист № 6-2062/10.

Колегія суддів також не погоджується з висновком суду про те, що позивачем не доведено факту перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час укладання кредитного договору та, що придбаний за кредитні кошти автомобіль використовувався в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Так, відповідно до долученої до позову «Анкети на отримання кредиту» на другій сторінці в розділі «СІМЕЙНИЙ СТАН» ОСОБА_2 вказав, що він з 18 грудня 2004 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ці обставини також підтверджуються відміткою у паспорті ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що внесені 18 грудня 2004 року Центральним РАЦС міста Києва.

Відповідно до загальних принципів змагальності цивільного судочинства та за відсутності відповідних заперечень з боку відповідачів, вказані вище докази є достатніми для висновку, що на час укладання кредитного договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Враховуючи, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2 ст.65 СК України) та приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 не зверталася до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, а також вона не надала суду своїх заперечень щодо позовних вимог про те, що транспортний засіб «LEXUS LS460» придбаний не в інтересах сім`ї, то апеляційний суд приходить до висновку, що у суду першої інстанції не було підстав ставити під сумнів презумпцію спільної сумісної власності подружжя та, відповідно, спільності боргових зобов`язань. З наведених підстав, суд дійшов помилкового висновку про те, що банком не надано доказів укладення кредитного договору в інтересах сім`ї.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України наведених вище положень закону та встановлених обставин справи належним чином не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову банку з підстав його недоведеності в межах заявлених підстав позову.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості не підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги банк посилався на те, що оскільки чоловік відповідачки належним чином не виконує свої зобов`язання за споживчим кредитним договором від 03 червня 2008 року, за кошти від якого було придбано транспортний засіб «LEXUS, LS 460», д.н.з. НОМЕР_4 , то ОСОБА_1 , як дружина позичальника і вигодонабувач за цим правочином, який був укладений в інтересах сім`ї, повинна відповідати за спільними боргами подружжя та, відповідно, сплатити банку заборгованість за кредитом на підставі ст.ст. 60, 61, 73 СК України (вказані норми містяться у Главі 8 Сімейного кодексу України «Право спільної сумісної власності подружжя»).

Однак, як зазначалося вище, 03 червня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №490074709, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 100 000,00 доларів США, на власні потреби без будь-яких обмежень, строком користування до 03 червня 2013 року зі сплатою 15,50 % річних, з подальшими змінами та доповненнями.

На забезпечення належного та своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором 03 червня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №490074709-П.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст.11 ЦК України, зокрема, договорів.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Вказана норма міститься у Глава 71 Цивільного кодексу України «Позика. Кредит. Банківський вклад».

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч.1 ст.553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Враховуючи, що у даній справі між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір та на забезпечення належного та своєчасного виконання зобов`язань за цим кредитним договором між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, то правовідносини між сторонами щодо стягнення заборгованості за цим договором регламентуються виключно нормами Цивільного кодексу України, які регулюють зобов`язання щодо правовідносин кредиту та забезпечення виконання зобов`язань (порука).

У даному випадку норми ст.ст.553, 554, 1054 ЦК України є спеціальними до спірних правовідносин, які виникли між сторонами.

Тому посилання AT «Альфа - Банк» у позовній заяві на те, що з ОСОБА_1 на користь банку слід стягнути заборгованість у розмірі 25 000,00 доларів США, що є частиною кредиту отриманого її чоловіком ОСОБА_2 , так як кредит був укладений в інтересах сім`ї, не відповідає характеру та правовій природі спірних правовідносин, які склалися між сторонами.

Водночас, вирішуючи дану справу колегія суддів враховує, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» (суд знає закони), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема, в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».

Водночас, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом «jura novit curia» неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20).

Суд апеляційної інстанції самостійно здійснивши кваліфікацію правової природи відносин між сторонами, з`ясувавши обставини, на які сторона позивача посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, приходить до висновку, що позов АТ «Альфа - Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості у розмірі 25 000,00 доларів США, не підлягає задоволенню за його безпідставністю.

Як зазначалося вище, ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2010 року задоволено заяву ПАТ «Альфа-Банк» про видачу виконавчого документа. Видано ПАТ «Альфа-Банк» виконавчий лист на підставі рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» від 26 травня 2010 року по цивільній справі №1038-7/116/10 Третейського суду. У мотивувальній частині цієї ухвали встановлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» від 26 травня 2010 року по цивільній справі №1038-7/116/10 задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 775 893 грн 30 коп., судові витрати у вигляді витрат по сплаті Третейського збору у сумі 100 грн 00 коп. Вказана ухвала Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2010 року в апеляційному порядку не оскаржена та набрала законної сили, що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру судових рішень.

З метою повного та всебічного з`ясування дійсних обставин справи, апеляційним судом у порядку ч.5 ст.7 Закону України «Про доступ до судових рішень» із застосуванням повного доступу до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що іншою ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30 листопада 2010 року у цивільній справі №6-1791/10 задоволено заяву ПАТ «Альфа-Банк» про видачу виконавчого документа. Видано ПАТ «Альфа-Банк» виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» від 26 травня 2010 року по цивільній справі №1074-10/122/10 Третейського суду. У мотивувальній частині цієї ухвали встановлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» від 26 травня 2010 року по цивільній справі №1074-10/122/10 задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 369 059 грн 01 коп., судові витрати у вигляді витрат по сплаті Третейського збору у сумі 99 грн 99 коп. Вказана ухвала Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30 листопада 2010 року в апеляційному порядку не оскаржена та набрала законної сили, що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Колегія суддів враховує, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18)).

Згідно усталеної практики Верховного Суду, яка є незмінною, за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав (виконав не у повному обсязі), строк дії договору вважається змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця у цих правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, після звернення з позовом до третейського суду ПАТ «Альфа - Банк» змінило порядок, умови і строк дії кредитного договору, а тому права та інтереси кредитодавця у цих правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а не шляхом повторного пред`явлення позову до поручителя в порядку загального цивільного судочинства.

Аналогічного висновку про те, що звернення банку з позовом до третейського суду змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору дійшов Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 296/3040/16 (провадження № 61-8076св19).

Отже, у даному випадку, звертаючись до суду загальної юрисдикції, позивач просив суд стягнути з поручителя ОСОБА_1 заборгованість, яка була предметом розгляду у третейському суді та після трансформації основного зобов`язання, що суперечить чинному законодавству та правовими висновкам Верховного Суду.

Крім того, апеляційний суд враховує, що у даному випадку ОСОБА_1 є поручителем на підставі договору поруки №490074709-П від 03 червня 2008 року.

Частиною 4 ст.559 ЦК України (у реакції статті на час виникнення спірних правовідносин) передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України, у реакції статті на час виникнення спірних правовідносин) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України (у реакції статті на час виникнення спірних правовідносин) словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями ч.4 ст.559 ЦК України (у реакції статті на час виникнення спірних правовідносин) необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах також не встановив Верховний Суд у постанові №2-1283/11 від 21 березня 2018 року.

За змістом частини ч.4 ст.559 ЦК України (у реакції статті на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст.251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові №2-1283/11 від 21 березня 2018 року.

Відповідно до укладеного 19 лютого 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору №490074709 від 03 червня 2008 року, сторони обумовили зміни щодо дати остаточного повернення кредиту на 03 червня 2017 року та інше.

Також відповідно до укладеного 19 лютого 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 договору про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки №490074709 від 03 червня 2008 року, сторони обумовили зміни щодо дати остаточного повернення кредиту на 03 червня 2017 року.

Тобто, строком виконання основного зобов`язання сторони визначили 03 червня 2017 року, тому за загальним правилом банк мав право протягом шести місяців (ч.4 ст. 559 ЦК України, у реакції статті на час виникнення спірних правовідносин) від дати настання строку виконання основного зобов`язання звернутись у передбачений процесуальним законом спосіб з вимогами до поручителя про стягнення заборгованості.

Однак, в даному випадку, звернувшись до третейського суду у 2010 році, банк змінив строк виконання основного зобов`язання та, отримавши рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» від 26 травня 2010 року по цивільній справі №1038-7/116/10 про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 , а також рішення цього ж третейського суду від 26 травня 2010 року по цивільній справі №1074-10/122/10 про стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_1 , кредитор не тільки вже реалізував своє право на стягнення заборгованості, а й безпосередньо змінив строк виконання основного зобов`язання, що також змінює преклюзивні строки можливості пред`явлення вимог до поручителя.

Однак з таким позовом АТ «Альфа Банк»звернулось до суду лише 20 вересня 2021 року, тобто з пропуском строку звернення з позовною заявою до поручителя (а.с.2-47).

До того ж, матеріали справи не містять доказів того, що поручитель ОСОБА_1 була повідомлена про те, що 19 лютого 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору №490074709 від 03 червня 2008 року, відповідно до якого між сторонами було обумовлено зміну дати остаточного повернення кредиту на 03 червня 2017 року (а.с.11).

При цьому ОСОБА_1 взагалі не була стороною укладеного 19 лютого 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 договору про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки №490074709-П від 03 червня 2008 року, відповідно до якого сторони обумовили зміни щодо дати остаточного повернення кредиту на 03 червня 2017 року та інше, відповідно до угоди (а.с.12).

Так, за змістом ч.1 ст.559 ЦК України (в редакції на час укладення договору поруки) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Приписи ч.1 ст.559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя. Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абз.3 ч.3 ст.202 ЦК України, та, відповідно, необхідність узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.

Саме такий висновок щодо застосування ч.1 ст.559 ЦК України у подібних правовідносинах викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18.

Визначення обсягів солідарних зобов`язань поручителя виключно у залежності від волевиявлення сторін в основному зобов`язанні суперечить встановленим п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки створює підстави для завдання шкоди майновим інтересам поручителя через неузгоджене ним збільшення розміру його грошової відповідальності.

Ураховуючи, що матеріали справи не містять доказів того, що поручитель ОСОБА_1 була повідомлена про те, що 19 лютого 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору №490074709 від 03 червня 2008 року, а також що ОСОБА_1 взагалі не була стороною укладеного 19 лютого 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 договору про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки №490074709-П від 03 червня 2008 року, то така порука ОСОБА_1 припинена в силу положень ч.1 ст.559 ЦК України (в редакції на час укладення договору поруки).

Отже, враховуючи, що у даній справі відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 , як з поручителя та солідарного боржника за виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором, на користь банку грошових коштів у розмірі 25 000 доларів США, колегія суддів вважає, що в цій справі суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» за його безпідставністю, а не за недоведеністю викладених в позові обставин.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Тому апеляційна скарга представника АТ «Сенс Банк» - адвоката Стеценка М.В. підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Сенс Банк» - адвоката Стеценка Максима Владленовича задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року в мотивувальній частині змінити, виклавши її у редакції цієї постанови.

В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: