Справа № 453/345/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Бенца К.К.,

при секретарі судового засідання - Майор Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовну заяву обґрунтовує тим, що вона, ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , зареєстрованому у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 184.

Під час перебування у шлюбі сторони набули у власність за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу нерухоме майно: квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 32,4 м2.

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем.

Позивач зазначає, що оскільки об`єкт нерухомості , а саме квартира була набута під час шлюбу, даний об`єкт нерухомості є об`єктом права спільної сумісної власності позивача і відповідача.

Позивач посилається на приписи статті 60 Сімейного Кодексу України якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Позивач посилається на приписи статті 69 Сімейного Кодексу України якою передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

В зв`язку з вищенаведеним та враховуючи, що квартира була набута під час шлюбу за спільні кошти сім`ї, позивач просить ухвалити рішення, яким : поділити спільне майно подружжя, яке є обєктом спільної сумісної власності та визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на частину квратири № 54 в будинку АДРЕСА_2 загальною площею 32,4 м 2, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 .

Позиція сторін справи :

В судове засідання позивач не зявилася, будучи належним чином повідомлена про дату час і місце розгляду справи.

В судове засідання представник позивача не зявилася, будучи належним чином повідомлена про дату час і місце розгляду справи. Подала до суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує просить суд їх задовольнити та провести розгляд справи без їх участі.

Відповідач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Подав до суду заяву відповідно до якої позовні вимоги визнає, просить провести розгляд справи без його участі.

Дана справа перебувала на розгляді Сколівського районного суду Львівської області.

Заяви, клопотання сторін:

19.05.2021 року відповідачем подано до Сколівського районного суду Львівської області заяву про визнання позову.

26.05.2021 року позивачем подано до Сколівського районного суду Львівської області заяву про розгляд справи у її відсутності.

28.05.2021 року представником позивача подано до Сколівського районного суду Львівської області заяву про проведення підготовчого судового засідання без її участі.

13.08.2021 року позивачем подано до Сколівського районного суду Львівської області заяву про забезпечення позову.

02.09.2021 року позивачем подано до Сколівського районного суду Львівської області заяву про забезпечення позову.

17.07.2023 року представником позивача подано до суду клопотання/заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача.

17.07.2023 року відповідачем подано до суду заяву про визнання позову.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

02.04.2021 року ухвалою Сколівського районного суду Львівської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

28.05.2021 року ухвалою Сколівського районного суду Львівської області закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

12.08.2021 року ухвалою Сколівського районного суду Львівської області відкладено розгляд справи.

13.08.2021 року ухвалою Сколівського районного суду Львівської області заяву позивача про забезпечення позову повернуто заявнику.

06.09.2021 року ухвалою Сколівського районного суду Львівської області справу передано до Ужгородського міськрайонного суду за підсудністю.

26.10.2021 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. прийнято справу № 453/345/21 до свого провадження та призначено розгляд спраив по суті за правилами загального позовного провадження.

Суд, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що 06.05.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 184, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 06.05.2004 року , копія якого приєднана до матеріалів справи. (а.с.5).

Дані про розірвання шлюбу між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у матеріалах справи відсутні.

Судом встановлено, що за період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Семен Є.В. від 12.04.2017 р. зареєстровано в реєстрі № 397 квартиру під номером АДРЕСА_3 за 152 070,00 грн. , що підтверджується даними договору купівлі продажу від 12.04.2017 р., даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 84907159 від 12.04.2017 ( а.с. 6-10)

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 84907159 від 12.04.2017 року квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 є приватною власністю ОСОБА_2 .. Дата, час державної реєстрації: 12.04.2017 року. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 34751275 від 12.04.2017 року; підстава для державної реєстрації - договір купівлі-продажу, серія та номер: 397 ,виданий 12.04.2017 року ( а.с. 10)

Нормативно-правове обґрунтування :

Відносини, що склалися з приводу поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюються Цивільним кодексом України, Сімейним Кодексом України.

На підставі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, в постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18, й неодноразово підтриманий Верховним Судом, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Як видно з матеріалів справи , відповідач не заперечує факт придбання спірної квартири у період шлюбу за спільні сімейні кошти, визнає позовні вимоги.

Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Водночас відповідач не оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на обєкт нерухомого майна квартиру під номером АДРЕСА_3 .

Як встановлено судом, спірна квартира була набута подружжям у період перебування сторін у шлюбі , а вдтак враховуючи сукупність наданих сторонами доказів, а також відсутність доказів для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу , з огляду на визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку , що джерелом набуття квартири були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя.

При чому суд враховує, що презумпцію спільності права власності подружжя на майно відповідачем ОСОБА_2 не спростовано, тоді як тягар доказування покладається саме на нього, а навпаки, ним подано заяву про визнання позову.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, з огляду на визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про задоволення позову з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, 57,60,63,69,70,72 СК України, ст.ст. 368,372 ЦК України,суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнанння права власності на 1/2 частину майна , як частку у праві спільної сумісної власності подружжя - задовольнити.

Визнати квартиру за адресою : АДРЕСА_4 - об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою : АДРЕСА_4 , як частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 3853,20 грн.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання : АДРЕСА_4 );

Відповідач - ОСОБА_2 (місце реєстрації : АДРЕСА_5 ).

Дата складання повного тексту судового рішення - 26.07.2023 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца