ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД М. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження № 2/201/3759/2023
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 жовтня 2023 року м. Дніпро

Жовтевий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Федоріщев С.С.

з участю секретаря Максимової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, визначення місця проживання дитини разом з батьком та стягнення аліментів на утримання дитини.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення, визначення місця проживання дитини разом з ним та стягенння на його користь аліментів з Відповідача - ОСОБА_2 на утримання їх дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги обґрунтовані тим, що з 2012 року сторони проживали разом однією родиною без реєстрації шлюбу та в результаті їх відносин у них - ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дитина - ОСОБА_3 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 15 січня 2013 року складено відповідний актовий запис № 147.

Позивач зазначив, що з кінця 2021 року у сторін почали погіршуватись відносини та після початку військової агресії з боку Росії на території України, у березні 2022р. через нервовий стан викликаний бойовими діями, Відповідач поїхала від родини проживати до м. Дніпра, орендуючи квартиру. При цьому, Відповідач залишила дітей разом з Позивачем і до цього часу їх вихованням та утриманням не займалася. Батьківські обв`язки повністю виконував Позивач, але при цьому Відповідач забажала забрати дитину до себе і тому між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання дитини з батьком.

Позивач зазначив, що з березня 2022р. як дитина почала проживати разом з батьком, він повністю взяв, як турботливий батько, на себе обов`язок самостійного виховання та утримання дитини, враховуючи, що має вільний графік роботи, займається розвитком дитини як фізичним так і духовним. Крім цього, батько не судимий, не зловживає алкоголем та тютюном, не вживає наркотики, займається спортом.

Відповідач же, перестала приймати будь-яку участь в житті та вихованні дитини, не турбується про неї та не цікавиться її станом здоров`я, тобто самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання батьком своєї дитини.

Також, Позивач зазначив і просив визначити місце проживання дітей з ним, враховуючи, що діти фактично з ним проживають з березня 2022р. і перебувають на його утриманні, а проживання їх з матір`ю буде лише шкодити їх інтересам.

Всі учасники справи про дату, час і місце слухання справи повідомлені належним чином, у судові засідання не з`явились, однак надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідач надала до суду пояснення, в якому фактично визнала обставини справи, зазначені Позивачем, пояснивши, що через її нервовий стан викликаний війною в Україні та нестабільним психологічно-емоційним станом вона вирішила поїхати від родитини і підтвердила, що з того часу їх дитина проживає разом з батьком та знаходиться на його повному утриманні та вихованні.

Також Відповідач пояснила, що вона мешкає окремо від родини в іншому місті, не має можливості займатись вихованням дитини, також не має можливості забрати її до себе, оскільки вимушена постійно працювати для забезпечення себе та сплати оренди квартири і донька від цього буде лише страждати.

Відповідач вказала, що вона не має претензій до батька, оскільки він має постійний стабільний дохід, житло, вільний час для дитини, зможе забезпечити її усім необхідним для нього та створити належні умови для її повноцінного розвитку та виховання.

Суд розцінює твердження Відповідача, як визнання позовних вимог.

Суд, розглянувши позовну заяву, пояснення Відповідача, повно та всебічно дослідивши усі обставини справи, встановив наступне.

З 2012 року сторони проживали разом однією родиною без реєстрації шлюбу та в результаті їх відносин у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дитина - ОСОБА_3 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 15 січня 2013 року складено відповідний актовий запис № 147.

Судом встановлено, що Відповідач поїхавши від родини у березні 2022р., залишила дитину на повному вихованні та утриманні батька, який її забезпечуючує та займається її розвитком, як духовним так і фізичним.

Відповідач, перестала приймати будь-яку участь в житті та вихованні дитини, не турбується про неї та не цікавиться її станом здоров`я, тобто самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відповідач у тексті своїх пояснень, які вона подала до суду, фактично визнала вказані обставини, тому суд ввжажає їх доведеними Позивачем.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні;3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Також за частиною 2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Враховуючи вище викладені обставини, суд приходить до висновку про те, що позивач ОСОБА_1 , який є батьком своєї доньки - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , її самостійно виховує та повністю утримує без участі матері дитини - ОСОБА_2 , тому вимога про встановлення даного факту підлягає задоволенню в повному обсязі, так як Відповідачем ця обставина була визнана.

Також, з позовної заяви вбачаться, що Позивач просить визначити місце проживання доньки разом з ним.

Судом встановлено, що Відповідач, власного житла немає, немає стабільного достатнього доходу, щоб фінансово і винаймати квартиру, забезпечувати себе, і утримувати дитину без шкоди її інтересам.

Натомість, Позивач має власне житло, в якому дитина проживає разом з ним, він має постійний дохід, вільний час для дитини, допомогу своїх батьків, а тому може створити необхідні умови для комфортного проживання дитини разом з батьком і забезпечити її необхідним для повноцінного її життя та розвитку. Вказані обставини також були фактично визнанні Відповідачем.

У відповідності до ч.2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частиною 3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна

Відповідно до положень ст.18 Конвеції ООН про права дитини, проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з положеннями ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Також, Позивач звернувся із вимогою про стягення з Відповідача аліментів у розмірі 3000,0 грн. на утримання їх спільної дитини - ОСОБА_3, якій 9 років, щомісячно до досягнення нею повноліття.

Відповідач у своїх поясненнях не заперечувала проти стягнення з неї аліментів, проте вважала що їх розмір має бути менше, оскільки її фінансовий стан не дозволяє сплачувати аліменти у вказаному розмірі.

Суд оцінюючи обставини справи, вимоги та заперечення сторін, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно із ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

У відповідності до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

В положеннях ч. 2 ст. 182 СК України, зазначено наступне: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2023 рік», зазначено, що з 1 січня 2023р. прожитковий мінімум на одну особу для дітей віком від 6 до 18 років становить 2833 грн.

Позивач заявив вимогу про стягнення з Відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 3000,0 грн, що майже співмірне з визначеним Законом України прожитковим мінімумом на одну дитину.

Заперечення Відповідача щодо заявленої Позивачем суми аліментів судом не приймаються до уваги, оскільки по-перше, Відповідач не вказала який саме розмір аліментів вона вважає достатнім для утримання дитини, а по-друге менший розмір аліментів аніж заявлений Позивачем не буде спрямований на захист інтересів дитини для її гармонійного життя та розвитку, враховуючи її вік.

Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

В ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» зазначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Будь-які обставини, передбачені ст. 188 СК України, які звільняють матір від обов`язку утримувати свою дитину, відсутні.

Отже, вимога про стягнення з Відповідача на користь Позивача аліменітів на утримання їх спільної дитини підлягає задоволенню у розмірі 3000 грн.

Аналізуючи усі вказані обставини у цій справі у їх сукупності, з урахуванням фактичного визнання Відповідчем позовних вимог, суд приходить до висновку про достатність підстав для встановлення факту, що має юридичне значення, визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 разом з батьком, залишивши дитину на його самостійному утриманні та вихованні та стягненні аліментів з Відповідача на користь Позивача на утримання дитини у розмірі 3000,0 грн.

Судові витрати у вигляді судового збору, згідно вимог ст. 141 ЦПК України, стягнути з Відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 151, 153, 157, 164, 170 СК України, ст. ст. 4,5, 12, 13, 76, 81, 89, 130, 141, 210, 223, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, визначення місця проживання дитини разом з батьком та стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері - ОСОБА_2 самостійно виховує та утримує свою дитину - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком - ОСОБА_1 , залишивши дитину на його самостійному вихованні та утриманні.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 3000,0 грн. щомісячно з дня пред`явлення позову - 04.10.2023р. до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в розмірі - 2147, 20 грн.

Апеляцційна скарга на рішення може бути подана протягом 30-ти діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Федоріщев С.С.