Справа №:755/7998/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Гончарука В.П., з секретарем Гриценко О.І. розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості, що стягнута відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03.08.2012 року по цивільній справі № 2-60212 за Кредитним договором № 014/2547/82/48446 від 02.11.2006 року, на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість у розмірі 21 385 доларів США 63 центи в межах вартості успадкованого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 листопада 2006 року між Відкритим акціонерним банком «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту (Надалі по тексту «Позивач», «Банк», Кредитор», «АТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 014/2547/82/48446, згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 20 000 доларів СІЛА 00 центів строком до 02.11.2016 року, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14,00 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 02 листопада 2006 року між Банком (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою зареєстровано в реєстрі за № 6567, згідно якого Іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,0454 га, розташовану по АДРЕСА_1 кадастровий номер :90:645:0014, яка належить Іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 141308, виданого 20 березня 2006 року Київською міською радою, зареєстрованого в Книзі записів реє державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди за № 10-7-05206, надану для ведення садівництва.

Відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03.08.2012 року по цивільній справі № 2-602/12 позовні вимоги Банку задоволено, стягнуто за Кредитним договором № 014/2547/82/48446 від 02.11.2006 року з ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитом в сумі 21 385 доларів США 63 центи; в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №014/2547/82/48446 від 02.11.2006 року у розмірі 21 385 доларів США 63 центи, звернено стягнення на нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,0454 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :90:645:0014; стягнуто витрати по сплаті судового збору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

20.12.2020 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» направило до Другої київської державної нотаріальної контори претензію з вимогою повідомити коло спадкоємців ОСОБА_2

25.02.2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» отримало відповідь, що спадщину прийняв ОСОБА_1 . Також, Другою київською державною нотаріальною конторою відповідно до відповіді за Вих. 804/01-16 від 20.02.2021 року на претензію Банку з вимогою до спадкоємців повідомлено про те, що претензія Банку долучена до матеріалів спадкової справи та в письмовому вигляді спадкоємцям буде надіслано повідомлення про наявність заборгованості перед Банком

Враховуючи, що вимоги Банку та зобов`язання за Кредитним договором в добровільному порядку не виконані. Спадкоємець не здійснює будь-яких дій для врегулювання заборгованості, тим самим нівелюючи приписи чинного в Україні, що і стало підставо для звернення позивача із вказаним позовом до суду.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва Чех Н.А. від 28 травня 2021 року відкрито провадження у цивільної справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку спадкування, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва Чех Н.А. від 04 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 травня 2023 року, дану справу передано в провадження судді Дніпровського районного суду міста Києва Гончарука В.П.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва Гончарука В.П. від 10 травня 2023 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку спадкування.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених у змісті позовної заяви.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій позовні вимоги визнав частково у розмірі 10 000,00 Доларів США.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 02 листопада 2006 року між Відкритим акціонерним банком «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту (Надалі по тексту «Позивач», «Банк», Кредитор», «АТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 014/2547/82/48446, згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 20 000 доларів СІЛА 00 центів строком до 02.11.2016 року, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14,00 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

Відповідно до умов п. 3.1. Кредитного договору Кредитор надав Позичальнику Кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та сплати за користування.

Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п. 3.2. Кредитного договору, шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника, з можливою виданою готівки через касу Кредитора.

Таким чином, Банк виконав свої зобов`язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору.

Сторони встановили, що обчислення строку надання кредиту, нарахування процентів по Договору здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом починаючи з дня надання кредиту (часткового надання кредиту) до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно (п. 3.3 Кредитного договору)

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 02 листопада 2006 року між Банком (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою зареєстровано в реєстрі за № 6567, згідно якого Іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,0454 га, розташовану по АДРЕСА_1 кадастровий номер :90:645:0014, яка належить Іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 141308, виданого 20 березня 2006 року Київською міською радою, зареєстрованого в Книзі записів реє державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди за № 10-7-05206, надану для ведення садівництва.

Відповідно до умов п. 3.1.4. Договору іпотеки, Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Іпотекодавцем зобов`язань за цим або за Кредитним договором звернути стягнення на Предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 5 цього Договору та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків завданих порушенням зобов`язання, необхідних на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки.

Згідно п. 5.2. Договору іпотеки Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на Предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання у випадках: якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за Кредитним договором вони не будуть виконанні, а саме: при повному або частковому неповерненні встановлений Кредитним договором строк суми кредиту; або при несплаті або частковій несплаті у встановлені Кредитним договором строки сум процентів; або при несплаті або частковій несплаті у встановлені Кредитним договором строки сум неустойки (пені, штрафних санкцій).

Звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється будь-яким способом, передбаченим чинним законодавством України, у т. ч. за рішенням суду (п. 5.4. Договору іпотеки).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України)

Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

У ст. 536 ЦК України закріплено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір відсотків за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Водночас у ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено: якщо договором не встановлений розмір відсотків, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 , термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц , під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

В свою чергу, відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03.08.2012 року по цивільній справі № 2-602/12 позовні вимоги Банку задоволено, стягнуто за Кредитним договором № 014/2547/82/48446 від 02.11.2006 року з ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитом в сумі 21 385 доларів США 63 центи; в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №014/2547/82/48446 від 02.11.2006 року у розмірі 21 385 доларів США 63 центи, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 10.03.2010 року - 170 742,87 грн., звернено стягнення на нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,0454 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :90:645:0014; стягнуто витрати по сплаті судового збору.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Таким чином факт заборгованості позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/2547/82/48446 від 02.11.2006 року встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.08.2012 року по цивільній справі № 2-602/12, яке набрало законної сили та не оскаржувалось в апеляційному порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

20.12.2020 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» направило до Другої київської державної нотаріальної контори претензію з вимогою повідомити коло спадкоємців ОСОБА_2 .

25.02.2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» отримало відповідь, що спадщину прийняв ОСОБА_1 . Також, Другою київською державною нотаріальною конторою відповідно до відповіді за Вих. 804/01-16 від 20.02.2021 року на претензію Банку з вимогою до спадкоємців повідомлено про те, що претензія Банку долучена до матеріалів спадкової справи та в письмовому вигляді спадкоємцям буде надіслано повідомлення про наявність заборгованості перед Банком.

Разом з тим встановлено, 31 січня 2019 року Другою Київською державною нотаріальною конторою на підставі заяви ОСОБА_1 було заведено спадкову справу №82/2019 після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2022 року у справі № 755/7763/21 заяву ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), заінтересована особа: Київська міська рада (м. Київ вул. Хрещатик, 36), Державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Людмила Володимирівна (м. Київ вул. Саксаганського, 45), про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини - задоволено та встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зі спадкодавцем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 24 серпня 2007 по 20 липня 2018 року - на момент відкриття спадщини.

Вказане рішення набрало законної сили та в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.2 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідач відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 , оскільки подав заяву про прийняття спадщини Другої Київської державної нотаріальної контори.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до копії спадкової справи, заведеною Другою Київською державною нотаріальною конторою единим спадкоємцем майна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Так, згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16.

Спадкування, тобто перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини.

Спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом ч.1 статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців у межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та стягнути з ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості, що стягнута відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03.08.2012 року по цивільній справі № 2-602/12 за Кредитним договором № 014/2547/82/48446 від 02.11.2006 року, на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість у розмірі 21 385 доларів США 63 центи, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 10.03.2010 року становить 170 742,87 грн., в межах вартості успадкованого майна.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку спадкування.

В порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 8 986,00 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 611,612, 625, 530, 553-554, 559, 1048, 1054-1055, 1216, 1218, 1268, 1282, 1296, 1297 ЦК України, п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», та керуючись ст. ст. 7-13, 76-81, 139, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку спадкування - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» заборгованості, що стягнута відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03.08.2012 року по цивільній справі № 2-602/12 за Кредитним договором № 014/2547/82/48446 від 02.11.2006 року, на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 21 385 доларів США 63 центи, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 10.03.2010 року становить 170 742,87 грн., в межах вартості успадкованого майна.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 8 986,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2023 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (, юридична адреса: 01011, м. Київ, вул. Лєскова, буд. 9).

Відповідач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 . адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ).

Суддя: