Головуючий у І інстанції Галаган В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, в якому просила суд визнати порушеними її права споживача банківських послуг та поновити порушене право шляхом визнання недійсним кредитного договору від 26 грудня 2007 року, укладеного між нею, ОСОБА_1 , та АТ КБ «ПриватБанк».

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилалась на те, що 26.12.2007 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір карткового рахунку «Кредитка «Універсальна» шляхом підписання заяви-анкети, яким було передбачено встановлення кредитного ліміту у розмірі 200,00 грн. та відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 3% на місяць.

Разом з Договором позивачкою було підписано додаток до Договору, який було викладено іноземною, незрозумілою позивачу мовою.

При цьому, Умови та правила надання банківських послуг відповідачем позивачеві на підписання надані не були, позивачем не підписані, і позивач з ними фактично не була ознайомлена. Інформація, яку має містити Договір відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачеві для ознайомлення під розпис надана не була, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача в оскаржуваному кредитному договорі відсутній.

Також позивач посилалась на те, що на час укладення договору у 2007 році була неповнолітньою, оскільки народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, станом на день укладення кредитного договору 26 грудня 2007 року, ОСОБА_1 мала повних 16 років, а отже, не мала повної цивільної дієздатності.

Даний кредитний договір не належить до дрібних побутових правочинів, які неповнолітня особа може вчиняти самостійно.

Батьки позивача згоди на укладення ОСОБА_1 кредитного договору не надавалита не схвалили в подальшому укладений нею правочин.

Таким чином, кредитний договір від 26 грудня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк", є правочином, що вчинений ОСОБА_1 за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності та за відсутності згоди батьків на укладення такого договору.

Оскільки у момент вчинення правочину його сторони не дотрималися вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України, зокрема, правочин вчинено особою, яка не мала достатнього обсягу цивільної дієздатності, згідно ч. 1 ст. 215, ч.2 ст. 222 ЦК України укладений між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 26 грудня 2007 року кредитний договір підлягає визнанню недійсним.

Враховуючи викладені обставини, позивачка звернулася до суду з позовом та просила про його задоволення з викладених у ньому підстав.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через представника - адвоката Беляєва С.А. подалана рішенняапеляційну скаргу, у якій, посилаючисьна порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно не надано правової оцінки та не враховано доводів про укладення кредитного договору 26 грудня 2007 року позивачембез належного обсягу цивільної дієздатності, оскільки їй на час укладення договору не було 18 років.

При цьому, зазначила про відсутність факту надання її батьками згоди на укладення нею кредитного договору, а також факту подальшого схвалення ними даного правочину, в тому числі відсутність факту того, що батьки були обізнані про укладення договору і протягом місяця не пред`явили претензії другій стороні.

На думку апелянта, кредитний договір від 26 грудня 2007 року, що був укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк", є правочином, що вчинений ОСОБА_1 за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності та за відсутності згоди батьків на укладення такого договору.

Апелянт зазначає, що оскільки у момент вчинення правочину його сторони не дотрималися вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України, зокрема правочин вчинено особою, яка не мала достатнього обсягу цивільної дієздатності, згідно ч. 1 ст. 215, ч.2 ст.222 ЦК України укладений між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 кредитний договір від 26 грудня 2007 року підлягає визнанню недійсним.

Також апелянт посилається на те, що судом не надано належної оцінки доводам позивача про те, що її при укладенні договору не було ознайомлено з істотними умовами кредитного договору, що свідчить про порушення її прав, як споживача банківських послуг.

За вищенаведених обставин, на думку апелянта, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Рожко С.М. заперечив проти задоволення скарги позивача та просив залишити рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Беляєв С.А. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі матеріалів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 грудня 2007 року з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим нею було підписано Анкету-заяву № SAMDN6980 від 26 грудня 2007 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.6). Вказана Анкета-заява містить застереження про те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є договором приєднання (стаття 634 ЦК України).

В Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 26 грудня 2007 року заповнена графа щодо бажаного кредитного ліміту в розмірі 200,00 грн. за платіжною карткою «Універсальна» 30 днів пільгового періоду.

Крім того, 26 грудня 2007 року ОСОБА_1 підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна 30 днів пільгового періоду» по договору № SAMDN6980 від 26 грудня 2007 року (а.с.7). Довідка містить повну і вичерпну інформацію про умови кредитування, в тому числі щодо строків внесення щомісячних платежів, відсоткову ставку, санкції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно положень частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов?язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другийконтрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вищевказане правове обґрунтування вказує на те, що судам під час розгляду подібних правовідносин необхідно надавати оцінку відповідності порядку укладання такого договору вимогам закону, встановлювати на підставі належних та допустимих доказів факт надання згоди однієї сторони на прийняття умов іншої стосовно надання запропонованих останньою банківських послуг, факт належного ознайомлення сторони договору, яка приєднується до його умов, з власне умовами договору про приєднання, а також факт погодження всіх істотних умов договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Таким чином, вирішуючи питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним, суду слід було встановити, чи було сторонами досягнуто згоди, зокрема, стосовно предмета договору, обсягу прав та обов`язків за договором (постанова Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 366/3214/19).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» та Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», у яких передбачено істотні умови договору, зокрема, розмір кредитного ліміту, процентної ставки та штрафних санкцій за невиконання умов договору.

Надаючи оцінку зазначеним доказам, судом першої інстанції встановлено, що позивачем було надано згоду на укладення договору про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитну картку «Універсальна» та визначила бажаний нею розмір кредитного ліміту за платіжною картою у розмірі 200,00 грн. У Довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» до договору № SAMDN6980 від 26 грудня 2007 року сторони погодили тип кредитної лінії (поновлювальна), пільговий період (до 30 днів), валюту картрахунку (UAH), базову відсоткову ставку в місяць (3,0%), розмір щомісячного платежу (7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості), строк внесення щомісячних платежів (до 25 числа місяця, наступного за звітним), комісію за несвоєчасне погашення заборгованості.

За таких обставин, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що під час укладення оспорюваного договору між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» (ПАТ КБ «ПриватБанк»), було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання цього договору недійсним.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем до відзиву на позовну заяву та відзиву на апеляційну скаргу надано докази, які підтверджують факт користування позивачем карткою, зняття нею з картки коштів та поповнення коштів з метою погашення кредиту.

Крім того, заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 26.12.2007 року у сумі 25 249,46 грн. та судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. Даним рішенням встановлено факт укладення між сторонами договору, за яким, у зв`язку із неналежним виконанням його умов позичальником, утворилась заборгованість, яка і була стягнута судом на користь банку.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч.ч. 1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки позивачем суду не було надано належних, допустимих та достовірних доказів, достатніх для висновку про наявність підстав для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, висновок суду про відмову у задоволенні позову є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було надано належної оцінки тій обставині, що на момент укладення договору 26 грудня 2007 року, ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , була неповнолітньою, заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки у рішенні суду, дійсно, відсутня оцінка цих підстав позовних вимог.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що така неповнота судового розгляду не являється підставою для скасування правильного по суті рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмету, який має невисоку вартість.

Згідно з ч.1 ст.32 ЦК України, крім правочинів, передбачених ст. 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право

1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;

2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом;

3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;

4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Положеннями Глави 6 Постанови НБУ № 492 від 12.11.2003 року «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» встановлено, що неповнолітні особи віком від 16 до 18 років відкривають поточні рахунки в загальному порядку, встановленому для повнолітніх осіб.

Згідно з п.2.2 р.2 постанови НБУ від 17.12.2003 року № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», ідентифікація клієнта не є обов`язковою, якщо клієнт вже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України.

Підписуючи Заяву від 26 грудня 2007 року, позивач пройшла ідентифікацію в банку, а тому повторне заповнення будь-яких Заяв або підписання інших додаткових документів не вимагалося згідно до процедури, що затверджена наказами банку, що не суперечить чинному законодавству.

На підставі вказаної Заяви позивачці 26 грудня 2007 року відкрито картковий рахунок НОМЕР_1 та встановлено кредитний ліміт в розмірі 200,00 грн. Вказаний розмір кредитного ліміту на час його встановлення був незначним та достатнім виключно для задоволення побутових потреб позивачки, відповідав її фізичному, духовному чи соціальному розвитку.

Для укладення саме кредитного договору, як вбачається зі змісту ст.ст. 640, 1054 ЦК України, необхідне передання грошових коштів, тобто, в даному випадку, встановлення кредитного ліміту та отримання (використання) кредитних коштів позичальником.

Відповідальність клієнта настає в момент використання кредитного ліміту - як тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту шляхом введення ПІН-коду (в банкоматах) або підписанням чека (розрахунок через РОS-термінал торгової точки), саме в цей момент здійснюється перехід коштів у володіння позичальника.

Встановлення кредитного ліміту в значному розмірі в сумі 1 200 грн. на платіжну картку, видану позивачці, відбулося лише 27.04.2011 року, тобто після досягнення нею повноліття та набуття повної цивільної дієздатності.

Право Банку змінювати кредитний ліміт встановлено Умовами та Правилами надання банківських послуг, що також було письмово погоджено позивачем підписом у Заяві від 26 грудня 2007 року.

Вказані обставини підтверджуються, зокрема, випискою по картці та довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки.

Враховуючи викладене, укладення договору банківського рахунку та розпорядження грошовими коштами на рахунку особою, яка не досягла повноліття та має неповну цивільну дієздатність, повністю відповідає вимогам ст. 31 та ч.4 ст. 32 ЦК України.

Інші доводиапеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому,докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 обґрунтовано відмовлено у задоволенні її позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: