Справа №461/6290/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2023 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Радченка В.Є.

при секретарі судового засідання Штогрині В.-Н.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, ) про захист прав споживачів,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, у якому просить визнати недійсним положення Кредитного договору № G01.10701.004304825 від 06.09.2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором; зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за кредитним договором № G01.10701.004304825 від 06.09.2018 року як плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу за кредитом за кредитним договором № G01.10701.004304825 від 06.09.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 26.07.2018 року між АТ «Ідея банк» та ОСОБА_1 було укладено Генеральний кредитний договір № ГКД-61572/1, згідно з яким встановлено відновлювальну кредитну лінію, в межах якої надавалися кредити (транші) на споживчі потреби у розмірі та на умовах, визначених цим Договором.

06.09.2018 року позивачу було надано кредит (транш) № G01.10701.004304825 строком на 60 місяців на поточні потреби у розмірі 23576 грн.

Згідно умов Генерального кредитного договору, позичальник сплачує комісію за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором («Графік щомісячних платежів»).

Згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором № G01.10701.004304825 комісія за обслуговування починаючи з 06.10.2018 року становить 589 грн. 40 коп. Загальний розмір комісії за обслуговування починаючи з 06.10.2018 року по 06.09.2023 року становить 35364,00 грн.

Позивач вважає, що положення Кредитного договору № G01.10701.004304825 від 06.09.2018 року щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту є незаконнимим, оскільки такі послуги відповідно до законодавства повинні надаватись безкоштовно. Відтак, позивач вважає, що договір в цій частині підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 04.08.2023 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач в судове засідання не з`явилася. Належним чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення повідомлення на електронну адресу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 07.10.2023 року. Подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення повідомлення на електронну адресу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 07.10.2023 року.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 26.07.2018 року між АТ «Ідея банк» та ОСОБА_1 було укладено Генеральний кредитний договір № ГКД-61572/1, згідно якого встановлено відновлювальну кредитну лінію, в межах якої надавалися кредити (транші) на споживчі потреби у розмірі та на умовах, визначених цим Договором.

06.09.2018 року позивачу було надано кредит (транш) № G01.10701.004304825 строком на 60 місяців на поточні потреби у розмірі 23576,00 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 21.09.2022 року у справі 524/4198/22 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , змінено прізвище на « ОСОБА_1 ».

Згідно з п.1.4.2 Генерального кредитного договору за обслуговування кредитної заборгованості банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитноi заборгованості щомісячно в терміни визначені згідно з актуальним графiком щомісячних платежів в розмірі 2,5% рiчних вiд початкової суми кожного траншу, що буде відображена в графіку платежів у конкретному цифровому виразі. Плата за обслуговування кредитноi заборгованості сплачується позичальником за отримання наступних послуг, які вчиняються банком на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов`язань за договором: - надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором; опрацювання запитів Позичальника, що направлені банку позичальником із використанням рiзних каналів зв`язку тощо.

Пунктом 2 Паспорту споживчого кредиту встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,5 рiчних вiд початкової суми кожного траншу (кредиту) в рамках Генерального кредитного договору.

Згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором № G01.10701.004304825 комісія за обслуговування, починаючи з 06.10.2018 року становить 589 грн. 40 коп.. Загальний розмір комісії за обслуговування починаючи з 06.10.2018 року по 06.09.2023 року становить 35364,00 грн.

Крім того, судом встановлено, що позивач в період з 08.10.2018 року по 06.01.2021 року сплатила платежі по кредиту на загальну суму 16408,14 грн, що підтверджується випискою за кредитним договором № G01.10701.004304825 з 01.09.2018 по 22.07.2022.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, кожного місяця, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надавати виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій). баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду. за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Тобто, пунктом п.1.4.2 Генерального кредитного договору фактично банком встановлено плату позичальнику за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином, суд дійшов висновку, що дана інформація повинна надаватися безоплатно позичальнику за законом, плата є незаконною, недійсною та несправедливою умовою договору.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Також Велика Палата Верховного Суду у названій вище постанові вказала, щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта.

Отже, положення у кредитному договорі, що встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості в даному випадку являються несправедливою умовою договору та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача та суперечить принципу добросовісності.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 5 вказаної статті зазначається, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

У свою чергу, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Належним способом захисту у подібному випадку є застосування наслідків виконання нікчемного правочину, а саме стягнення (повернення) коштів, що були сплачені по такому правочину.

У правовому висновку, який міститься у постанові Верховного суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 вказано, що якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового ріщення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Враховуючи наведене та те, що відповідачем було встановлено щомісячну плату за послуги банку, безоплатність надання яких прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», такі положення кредитного договору № G01.10701.004304825 від 06.09.2018 року, в частині сплати додаткової комісії «плати за обслуговування кредитної заборгованості» відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» є нікчемними, відтак вимога позивача про визнання недійними положення кредитного договору про плату за обслуговування кредитної заборгованості не є ефективним способом захисту порушеного права. Оскільки недійсність таких положень кредитного договору встновлена законом.

Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсним положення Кредитного договору № G01.10701.004304825 від 06.09.2018 року в частині обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд приходить до висновку про те, що положення пунктів кредитного договору, укладеного між позивачем та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Відтак, з врахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, про необхідність зобов`язати відповідача здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за Кредитним договором № G01.10701.004304825 від 06.09.2018 року, як плату за обслуговування кредитною заборгованості в рахунок погашення основного боргу за кредитом за Кредитним договором № G01.10701.004304825 від 06.09.2018 року.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору.

Відтак, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі 1073, 60.

Керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про споживче кредитування», ст.ст. 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263 -265, 351-355 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 207, 215, 1054 ЦК України, суд -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, ) про захист прав споживачів - задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» (, адреса: 79008 , м. Львів, вул.Валова,11) здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за кредитним договором № G01.10701.004304825 від 06.09.2018 року, як оплату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу за кредитом за кредитним договором № G01.10701.004304825 від 06.09.2018 року.

Узадоволенні решти позовних вимог- відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» (, адреса: 79008 , м. Львів, вул.Валова,11) на користь держави судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Львівського апеляційного суду. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.Є. Радченко