печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2023 р. Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

учасники справи

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Національний банк України

розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання відсутності права вимоги кредитора до поручителя-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Національний банк України, в якому просив визнати відсутність у Національного банку України права вимоги кредитора до поручителя ОСОБА_1 за договором поруки № 12/09/5/п від 13.05.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 13.05.2014 року між Національним банком України та ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» було укладено кредитний договір № 12/09/5, відповідно до якого кредитор (НБУ) надає позичальнику (ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива») кредит на суму 2 000 000 000 грн. на строк з 13.05.2014 року до 30.12.2016 року (включно) шляхом збільшення ліміту за відкритою кредитною лінією відповідно до Кредитного договору № 12/09/5 від 16.02.2009 року. Однак, у зв`язку з прийняттям Правлінням НБУ рішення від 23.06.2015 року про віднесення банку до категорії неплатоспроможних на подальшим введенням в нього тимчасової адміністрації, ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» заборгованість повернуто не було.

Разом з тим, 13.05.2014 року на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та Національним банком України було укладено договір поруки № 12/09/5/П, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим АВ № 637, відповідно до умов якого, поручитель зобов`язується перед банком відповідати за належне виконання ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» зобов`язань за вищевказаним кредитним договором всіх зобов`язань, що випливають (а також випливатимуть в майбутньому) з кредитного договору, згідно з яким позичальник зобов`язується повернути кредитні кошти на умовах та у строки, передбачені кредитним договором.

Виходячи з положень договору поруки, позивач вважає, що строк припинення зобов`язань за цим договором сторонами не визначений, а тому НБУ як кредитор повинен був на протязі шести тижнів пред`явити поручителю вимогу у порядку ст. 559 ЦК України. Проте, такої вимоги позивач від відповідача не отримував. У зв`язку з цим, позивач вважає, що у НБУ відсутнє право вимоги кредитора за договором поруки № 12/09/5/п від 13.05.2014 року, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом за захистом своїх порушених прав.

Дослідивши матеріали позовної заяви суд до висновку про те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними..

Разом з тим, відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Юрисдикція господарських судів визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України, за змістом, зокрема, пунктів 1, 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Положення статті 20 ГПК України передбачають визначення юрисдикції господарських судів у справі як за суб`єктним, так і за предметним критерієм.

Отже, визначення юрисдикції даного позову залежить від змісту права, на захист якого позивач подав позов.

Так, у позовній заяві позивач просить визнати відсутність у Національного банку України права вимоги кредитора до поручителя ОСОБА_1 за договором поруки від 13.05.2014 №12/09/5/П.

В той же час, договір поруки укладений між ОСОБА_1 та Національним банком України в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 13.05.2014№12/09/5 укладеним між Національним банком та ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» (далі - кредитний договір) отже, спір фактично стосується наявності чи відсутності права кредитора за договором поруки укладеним на забезпечення виконання кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з положеннями ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Також, згідно з ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше

не встановлено договором поруки.

Згідно з п. 1 Договору поруки «Поручитель зобов`язується перед Банком відповідати за належне виконання Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (далі - Позичальник) всіх своїх зобов`язань, що випливають (а також випливатимуть в майбутньому) з Кредитного договору від 13.05.2014 № 12/09/5 зі всіма змінами та доповненнями, викладеними шляхом укладання додаткових договорів, укладеного між Банком та Позичальником (далі - Кредитний договір), згідно з яким Позичальник зобов`язується повернути кредитні кошти у сумі 2 000 000 000,00 грн. (два мільярди гривень, 00 коп.) на строк до 30.12.2016 за відсотковою ставкою на рівні півтори облікової ставки Національного банку України, яка не підлягає коригуванню, сплатити інші платежі та штрафні санкції на умовах, передбачених Кредитним договором, враховуючи всі додаткові договори (угоди), що будуть укладені у майбутньому до Кредитного договору, в тому числі щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів, та інших їх умов тощо.»

Також, відповідно до п. 2 Договору поруки «Поручитель несе солідарну відповідальність з Позичальником перед Банком у разі неналежного виконання/невиконання Позичальником умов Основного зобов`язання усім належним йому майном та грошовими коштами у тому ж обсязі, що й Позичальник, включаючи суму кредиту, визначену згідно з Кредитним договором, нараховані за користування кредитом проценти, неустойки (пені, штрафи), суми відшкодувань та інші платежі, передбачені Основним зобов`язанням.»

Таким чином, вбачається, що позовні вимоги позивача ґрунтується на правовідносинах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні договору поруки, як правочину, укладеного для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором. При цьому, договір поруки - правочин, укладений для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи.

Разом з цим, відповідно до практики Верховного Суду, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019 у справі № 904/2526/18 зазначено наступне:

«5.2. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

5.3. Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

5.4. Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

5.5. Так, за змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

5.6. З аналізу наведеної вище норми вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи -підприємці.

5.7. За змістом частини першої статті 546 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

5.8. Відповідно до положень статей 553, 554, 626 ЦК України за договором поруки, який є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто договір поруки укладається кредитором і поручителем для забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.

5.9. Виходячи з аналізу змісту та підстав поданого позову, НБУ як кредитор звернувся до господарського суду з позовом до фізичної особи як поручителя за договором поруки, що укладений на забезпечення зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи. Тобто між позивачем та відповідачем виник спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами ГПК України.

5.10. Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

5.11. За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 ГПК України.

5.12. Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

5.13. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18).

5.14. Велика Палата Верховного Суду додатково звертає увагу на те, що положення пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.».

Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019 у справі №904/2538/18, від 20.11.2019 у справі №910/9362/19, від 02.10.2018 у справі № 910/1733/18.

З урахуванням наведеного, суті спору, змісту позовних вимог, підстав для звернення до суду з вказаним позовом, а також того, що до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи (в даному випадку основне зобов`язання укладено між Національним банком України та ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива»), а суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду вказаної справи, суд дійшов до висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки вказаний спір необхідно розглядати за правилами господарського судочинства.

Керуючись ст. 19, 186, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання відсутності права вимоги кредитора до поручителя.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Суддя О.В. Батрин