Провадження № 6/761/811/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2023 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Габунії Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

25.03.2021 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересована особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на виконанні перебувало виконавче провадження № 29186608 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2592, виданого 10.02.2011 р. Печерським районним судом м.Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 500,00 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Постановою державного виконавця від 17.04.2019 р. встановлено тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів. Постановою державного виконавця від 28.04.2020 р. виконавче провадження було закінчено з підстави, передбаченої п.3 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Посилаючись на те, що за наявності факту закінчення виконавчого провадження та відсутності у нього заборгованості зі сплати аліментів, державним виконавцем не скасовано встановлене щодо нього тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, заявник вважає, що вказане обмеження порушує його права та підлягає скасуванню, а тому звернувся до суду з даною заявою.

Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив.

З врахуванням думки присутніх в судовому засіданні учасників справи, суд вирішив здійснювати розгляд за відсутності осіб, які не з`явились.

Вислухавши пояснення сторони заявника, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на виконанні перебувало виконавче провадження № 29186608 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2592, виданого 10.02.2011 р. Печерським районним судом м.Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 500,00 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця від 17.04.2019 р. встановлено тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів.

Постановою державного виконавця від 28.04.2020 р. виконавче провадження було закінчено з підстави, передбаченої п.3 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Звертаючись до суду з даною заявою, заявник, як на підставу для її задоволення, посилається на те, що за наявності факту закінчення виконавчого провадження та відсутності у нього заборгованості зі сплати аліментів, державним виконавцем не скасовано встановлене щодо нього тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, а тому вважає, що вказане обмеження порушує його права та підлягає скасуванню.

З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № 29186608, в межах якого щодо боржника ОСОБА_1 встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, було закінчено згідно постанови державного виконавця від 28.04.2020 р. з підстави, передбаченої п.3 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», яка на даний час є чинною.

Водночас судом не встановлено, що правонаступники стягувача звертались до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, а також, що у боржника ОСОБА_1 на момент закінчення виконавчого провадження була наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка утворилась внаслідок невиконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Печерського районного суду м.Києва у справі № 2-2592.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 р. «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

Право на судовий захист входить до переліку прав, що захищаються Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод», за ч.1 ст. 6 якої закріплене право на справедливий суд, а саме визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein V. Germany).

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Статтею 33 Конституції України передбачено право кожного вільно залишати територію України може бути обмежено лише законом. Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Згідно з ч.5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи, що виконавче провадження, в межах якого щодо заявника встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, закінчено, при цьому судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність у заявника заборгованості зі сплати аліментів, яка утворилась внаслідок невиконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Печерського районного суду м.Києва у справі № 2-2592, суд приходить до висновку, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а тому вважає за необхідне скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1 , встановлене постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві Чорного В.В. від 17.04.2019 р. у виконавчому провадженні № 29186608.

Керуючись ст.ст. 259-261, 353-355, 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , встановлене постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Чорного Володимира Вікторовича від 17 квітня 2019 року у виконавчому провадженні № 29186608.

Виконання ухвали щодо скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1 доручити Державній прикордонній службі України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: