КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 371/1178/21 Головуючий у суді І інстанції Капшук Л.О.
Провадження № 22-ц/824/5859/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на заочне рішення Миронівського районного суду Київської області від 28 грудня 2022 року у справі за позовом акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - АТ «Банк Кредит Дніпро»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 4237 від 16 січня 2020 року у загальному розмірі 59 124,85 грн та понесених витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що 16 січня 2020 року між сторонами було укладено кредитний договір № 4237, за умовами якого банк надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти на споживчі потреби, а відповідач зобов'язалася повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, комісії та здійснити всі інші платежі, що передбачені цим договором.

Позивач свої зобов'язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачу на споживчі потреби грошові кошти в сумі 53 320,00 грн строком на 60 місяців, тобто до 16 січня 2025 року.

Сторони погодили розмір процентної ставки за користування кредитом на рівні 0,001 % річних, а на прострочену заборгованість - 56,0 % річних. Розмір щомісячної комісії за обслуговування кредиту встановлено з 16 січня 2020 року до 15 травня 2021 року 3 % від суми кредиту, з 16 травня 2021 року до 15 серпня 2022 року - 2,5 % від суми кредиту, з 18 серпня 2022 року до 15 листопада 2023 року - 1,5 % від суми кредиту, з 16 листопада 2023 року до 16 січня 2025 року - 0,925 % від суми кредиту.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, грошові кошти на погашення кредиту, відсотків та комісії не вносила, внаслідок чого станом на 21 жовтня 2021 року у неї утворилася заборгованість у загальному розмірі 59 124,85 грн, яка складається із: суми залишку простроченого кредиту у розмірі 48 193,96 грн; суми залишку прострочених відсотків у розмірі 0,29 грн; суми залишку прострочених комісій у розмірі 10 930,60 грн; яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

Заочним рішенням Миронівського районного суду Київської області від 28 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за простроченим кредитом та простроченими відсотками у розмірі 48 194,25 грн та 1 850,34 грн сплаченого судового збору, а всього стягнуто 50 044,59 грн.

В задоволенні позовних вимог про стягнення суми простроченої комісії у розмірі 10 930,60 грн відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач допустила невиконання зобов?язань за кредитним договором, а тому вимоги банку про стягнення з неї суми залишку простроченого кредиту у розмірі 48 194,25 грн та залишку прострочених відсотків у розмірі 0,29 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Водночас суд дійшов висновку, що положення пункту 1.2 кредитного договору щодо обов?язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемним з моменту його укладення в силу закону, а саме відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», а отже є таким, що не створює юридичних наслідків для сторін, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови у стягненні заборгованості за комісією, позивач через представника за довіреністю -адвоката Сухую М.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його змінити з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанціїобставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, стягнувши з відповідача заборгованість за кредитним договором у заявленому в позові розмірі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Законом України «Про споживче кредитування» передбачено, що до витрат споживача за кредитним договором відносяться витрати, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи комісії, а тому нарахування таких витрат кредитором не є несправедливим.

В матеріалах справи містяться копії підписаних ОСОБА_2 паспорту споживчого кредиту, заяви-згоди на укладання Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб та кредитного договору, які свідчать про те, що відповідач ознайомилася з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, наданого виходячи з обраних нею умов кредитування, а також отримала всі пояснення, необхідні для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації, зокрема, шляхом роз`яснення інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для неї в разі невиконання зобов`язань за таким договором. Крім того, відповідач не скористалася наданими їй кредитним договором та статтями 9, 15 Закону України «Про споживче кредитування» правами на отримання додаткових пояснень щодо умов кредитування, зміну умов договору, а також правом на відмову від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Позивач наголошує, що плата за розрахунково-касове обслуговування чітко передбачена, як умовами кредитного договору, так і законодавством України, зокрема, Законом України «Про споживче кредитування», а банкам дозволено самостійно визначати розмір витрат на розрахунково-касове обслуговування, а тому висновок суду першої інстанції про те, що умови кредитного договору про встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту є нікчемними помилковий і такий, що суперечить обставинам справи та нормам матеріального права.

Вважає, що судом першої інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права, що регулюють питання споживчого кредитування і встановлення комісій у договорах про споживчі кредити (статті 8, 9, 12 Закону України «Про споживче кредитування», статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2, 47, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», постанову Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49), а також не враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 30 червня 2021 року у справі № 201/10403/19, від 18 січня 2023 року у справі № 172/410/21, від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 та від 11 січня 2023 року у справі 199/7014/20, внаслідок чого ухвалено незаконне судове рішення.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 січня 2020 року між АТ «Банк Кердит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 4237 (а.с. 13-14).

Відповідно до пунктів 1.2-1.4 кредитного договору банк надає клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок клієнта, а клієнт зобов?язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом, встановлених цим договором розмірах і строках та виконати свої зобов?язання за даним договором в повному обсязі.

Кредит надається у розмірі 53 320,00 грн на споживчі потреби, строк кредитування становить 60 місяців, кінцева дата повернення кредиту - 16 січня 2025 року. Щомісячна комісія за обслуговування кредиту встановлена у наступних розмірах: з 16 січня 2020 року до 15 травня 2021 року 3 % від суми кредиту, з 16 травня 2021 року до 15 серпня 2022 року - 2,5 % від суми кредиту, з 18 серпня 2022 року до 15 листопада 2023 року - 1,5 % від суми кредиту, з 16 листопада 2023 року до 16 січня 2025 року - 0,925 % від суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується на строкову заборгованість за кредитом у розмірі 0,001 % річних, на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0 % річних.

Пунктом 2.1 кредитного договору визначено, що платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюються у вигляді щомісячних ануїтентних (рівномірних) платежів відповідно до графіку платежів, визначеному у кредитному договорі на відповідний рахунок.

В зазначеному договорі сторони погодили графік платежів/розрахунків загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки (пункт 4 договору).

Відповідачем було підписано заяву-згоду № 1094258 від 16 січня 2020 року на укладення Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, в якому міститься інформація про споживчий кредит щодо основних умов кредитування, реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядку повернення кредиту (а.с. 18, 19).

Позивачем здійснено розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 21 жовтня 2021 року, відповідно до даних якого заборгованість за простроченим кредитом становить 48 193,96 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 0,29 грн, заборгованість за простроченими комісіями - 10 930,60 грн (а.с. 15-17).

З виписки по особовому рахунку за період з 16 січня 2020 року до 21 жовтня 2021 року вбачається, що по визначених в договорі кредитування № 4237 рахунках проводилися транзакції щодо зарахування коштів на погашення заборгованості за кредитом та комісією (а.с. 20-44).

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим кредитом та відсотками у загальному розмірі 48 194,25 грнсторонами не оскаржується, а тому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача простроченої комісії за користування кредитом у розмірі 10 930,60 грн.

Відмовляючи у задоволенні зазначених позовних вимог АТ «Банк Кредит Дніпро», суд першої інстанції виходив з того, що пункт кредитного договору в частині зобов?язання позичальника зі сплати комісії є нікчемним, а тому не створює юридичних наслідків для ОСОБА_1 у вигляді обов?язку зі сплати комісії.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведене дає підстави для висновку, що положення пункту 1.2 кредитного договору, яким передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту: з 16 січня 2020 року до 15 травня 2021 року 3 % від суми кредиту, з 16 травня 2021 року до 15 серпня 2022 року - 2,5 % від суми кредиту, з 18 серпня 2022 року до 15 листопада 2023 року - 1,5 % від суми кредиту, з 16 листопада 2023 року до 16 січня 2025 року - 0,925 % від суми кредитусуперечать положенням частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемним, як правильно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору.

Вказане узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 180/1434/20, від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 та від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановлення у кредитному договорі щомісячної комісії за обслуговування кредиту у вигляді відсотків від суми кредиту не суперечить законодавству на момент укладення сторонами кредитного договору і підписавши заяву-згоду № 1094258, паспорт споживчого кредиту та кредитний договір відповідач засвідчила, що вона погодилася з його умовами та надала свою згоду на отримання кредиту на цих умовах, є помилковими.

Суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку позичальника їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.

Посилання позивача в апеляційній скарзі висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 30 червня 2021 року у справі № 201/10403/19, від 18 січня 2023 року у справі № 172/410/21, від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 та від 11 січня 2023 року у справі 199/7014/20 є нерелевантними до правовідносин, що виникли між сторонами у справі, що переглядається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору в оскаржуваній частині визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову в оскаржуваній позивачем частині, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.

Заочне рішення Миронівського районного суду Київської області від 28 грудня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній