КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 357/3442/23

номер провадження: 22-ц/824/11384/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Гуля В.В., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2023 року у складі судді Цукурова В.П., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що 16 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №1653.

Позивач вказував, що з квітня 2022 року він з відповідачкою шлюбні відносини не підтримують, оскільки мають різні погляди на життя, що унеможливлює подальше їх спільне життя. На даний час шлюб між ними існує тільки юридично, у зв`язку з чим вони звернулися до відділу державної реєстрації актів цивільного стану із спільною заявою про його розірвання.

Зазначав, що за час перебування у шлюбі 16 лютого 2016 року згідно договору купівлі-продажу він придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,6 кв.м., за ціною 149 770 грн 00 коп., право власності на яку було зареєстровано на його ім`я. Вказував, що указану квартиру він придбав за особисті кошти, які отримав після продажу його особистої квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 19 жовтня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Шелудченко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №3885.

Зазначав, що спірну квартиру було придбано ним на четвертому місяці шлюбних відносин з відповідачкою, що, на його думку, виключає наявність спільних коштів на її придбання.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_2 просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 03.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 03.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 ,який не брав участь у справі, однак вважає, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про його права та обов`язки,подавапеляційну скаргу,в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, посилаючись на неповне встановлення судом обставин, які мають значення для справи, надання невірної оцінки доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Білоцерківським міськрайонним судом Київської області розглядається справа №357/2194/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: ОСОБА_2 , про виселення з квартири АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності. Даний позов заявлено про виселення відповідачів без надання їм іншого житла, у зв`язку з можливістю їх проживання у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить подружжю ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, що встановлено судовим рішенням у справі №357/6781/21 .

Вказує, що квартира АДРЕСА_3 (предмет іпотеки), належала на праві власності ОСОБА_3 та була придбана останньою не за кредитні кошти, що встановлено судовими рішеннями у справі №357/5489/21.

Вважає, що визнання ОСОБА_3 позову ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжяу справі №357/3442/23 та ухвалення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області рішення від 09 травня 2023 року про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , унеможливлює задоволення його, ОСОБА_1 , позову про виселення у справі №357/2194/23 та створює йому додаткові труднощі з придбання іншого постійного житла для надання відповідачам при їх виселенні.

Вказує, що відкриття провадження у справі №357/2194/23 за його позовом про виселення (27 березня 2023 року) та відкриття провадження у справі №357/3442/23 за позовом ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя (04 квітня 2023 року), свідчить про порушення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 їх обов`язку, як учасників судового розгляду, щодо доведення до відома суду наявності інтересу іншої особи.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що ним подано до суду позов до колишньої дружини - ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме, квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана у шлюбі. Вказаний позов обґрунтовував тим, що спірна квартира, хоча і придбана у шлюбі, проте за його особисті кошти, на підтвердження чого надав суду докази. Відповідачка ОСОБА_3 вказані обставини не спростувала, більш того, визнала позовні вимоги. Вказує, що ОСОБА_1 не є ні відповідачем, ні третьою особою, у даній справі за його позовом, не є власником чи співвласником вказаної вище квартири та не має жодного відношення до цієї квартири.

Зазначає, що у цивільній справі №357/219/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: ОСОБА_2 , про виселення з квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 відповідно до вимог ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України має обов`язок надати відповідачам інше постійне житло (про купівлю в свій час ОСОБА_3 іпотечної квартири частково за власні кошти встановлено у рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області та постанові Київського апеляційного суду у справі №357/5489/21) .

За таких обставин, на думку позивача ОСОБА_2 , рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2023 року, згідно з яким його позов задоволено та визнано його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 , не вирішувалось питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 , оскільки цим рішенням суду не звільнено останнього від обов`язку надати ОСОБА_6 та її сину ОСОБА_7 , до яких ним заявлено позов про виселення, іншого житлового приміщення.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який з`явився в судове засідання та просив його апеляційну скаргу задовольнити, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 з таких підстав.

Згідно п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France», заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права». Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

У ст.129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі», «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі»).

Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з п.1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини «Тіннеллі та сини, Лтд та ін.», «Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства»).

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Вказаній нормі кореспондуються приписи ч.1 ст. 352 ЦПК України, згідно якої учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Конструкція ст.352 ЦПК України у системному тлумаченні з ч.1 ст.17 ЦПК України, з врахуванням принципу верховенства права, складовою якого є доступ до суду, дає підстави дійти висновку, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційний перегляд справи виключно у випадку, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст.352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Слід ураховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.

Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №62/112 та у постанові від 13 вересня 2019 року у справі № 916/914/19.

Відповідно до приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 жовтня 2015 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 16 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №1653.

На даний час сторони стосунки не підтримують, планують розірвати шлюб.

За час шлюбу згідно з договором купівлі-продажу квартири від 16 лютого 2016 року позивачем ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,6 кв.м, за ціною 149 770 грн 00 коп.

Указану квартиру позивач придбав за особисті кошти, які він отримав після продажу його особистої квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 19 жовтня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Шелудченко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №3885.

Згідно з положеннями ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню п.3 ч.1 ст.57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира хоча і була придбана за час шлюбу між сторонами, проте за особисті кошти позивача. Вказані обставини відповідачкою ОСОБА_3 не заперечувались. Крім того, відповідачка подала до суду заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилається на те, що Білоцерківським міськрайонним судом Київської області розглядається справа №357/2194/23 за його позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: ОСОБА_2 , про виселення з квартири АДРЕСА_3 , яка належить йому на праві власності. Даний позов заявлено про виселення відповідачів без надання їм іншого житла, у зв`язку з можливістю їх проживання у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить подружжю ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, що встановлено судовим рішенням у справі №357/6781/21.

Вказує, що квартира АДРЕСА_3 (предмет іпотеки), належала на праві власності ОСОБА_3 та була придбана останньою не за кредитні кошти, що встановлено судовими рішеннями у справі №357/5489/21.

Вважає, що визнання ОСОБА_3 позову ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя у справі №357/3442/23 та ухвалення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області рішення від 09 травня 2023 року про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , унеможливлює задоволення його, ОСОБА_1 , позову про виселення у справі №357/2194/23 та створює йому додаткові труднощі з придбання іншого постійного житла для надання відповідачам при їх виселенні.

Вказує, що відкриття провадження у справі №357/2194/23 за його позовом про виселення (27 березня 2023 року) та відкриття провадження у справі №357/3442/23 за позовом ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя (04 квітня 2023 року), свідчить про порушення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 їх обов`язку, як учасників судового розгляду, щодо доведення до відома суду наявності інтересу іншої особи.

Проте з такими доводами ОСОБА_1 погодитися неможна, оскільки суд першої інстанції не вирішував питання про права, інтереси та обов`язки скаржника у даній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

Посилання скаржника на те, що визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , унеможливлює задоволення його, ОСОБА_1 , позову про виселення у справі №357/2194/23 та створює йому додаткові труднощі з придбання іншого постійного житла для надання відповідачам при їх виселенні, є необґрунтованими, оскільки не свідчать про очевидне та безумовне вирішення судом питання про право, інтерес та обов`язок ОСОБА_1 , а можуть свідчити лише про ймовірність такого вирішення, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду не є підставою для висновку про те, що судом вирішено питання про права, інтереси та обов`язки скаржника.

Отже, враховуючи, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 , який не є учасником даної справи і суд першої інстанції не вирішував питання про його права, свободи, інтереси чи обов`язки, апеляційний суд відповідно до приписів ст.362 ЦПК України закриває апеляційне провадження.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (ч.2 ст.362 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.352, 362 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

У Х В А Л И В :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: