Провадження № 22-ц/811/1525/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Суди В.І.;

позивача ОСОБА_1 та його представників адвокатів Білінського Б.П. і Богдан О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представників ОСОБА_1 , на рішення Галицького районного суду міста Львова від 26 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та Інтернет-видання «24 канал» в особі власника ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, у якому просиввизнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, негативну інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та інтернет-виданням «24 канал» (в його авторському блозі «Правосуддя по-новому») в інтернет-мережі у тексті інформаційного повідомлення під назвою «Захмарні пенсії у 42 роки: судді замість звільнення йдуть у почесну відставку», а також у відео-репортажі, опублікованому на офіційному You Tube-каналі ресурсу «24 канал». Окрім того, позивач просив припинити подальшу трансляцію вищевказаного сюжету щодо ОСОБА_1 , що розміщений на офіційному каналі інтернет-видання «24 канал» на порталі YouTube, виключити з друкованого тексту сюжету на сайті інтернет-видання «24 канал» згадку про позивача та зобов`язати ОСОБА_4 спростувати вищезгадану інформацію, а також стягнути з відповідачів солідарно на його користь 1 000 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що відносно позивача відповідачами було розповсюджено негативну та недостовірну інформацію під назвою «Захмарні пенсії у 42 роки: судді замість звільнення йдуть у почесну відставку». Зазначалося, що відповідач ОСОБА_4 повідомив неправдиві дані, що нібито позивач є винним у притягненні осіб до адміністративної відповідальності, хоча рішенням другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30.05.2017 року в діях ОСОБА_1 не було знайдено підстав для його притягнення до відповідальності за вказані рішення. Окрім того, ухвалою Київського апеляційного суду від 16.08.2021 року у справі №757/20471/21-к визнано підозру щодо позивача нікчемною та такою, що порушує принцип правової визначеності. Також, судові рішення у справах №755/1158/14-п відносно ОСОБА_5 та №755/1143/14-п відносно ОСОБА_6 , яких було притягнуто до адміністративної відповідальності, набрали законної сили, не скасовані у встановленому законом порядку, а відтак є законними. Щодо обвинувачення в Голосіївському суді м.Києва, то ухвалою Київського апеляційного суду від 07.07.2022 року у справі №755/18777/20 кримінальне провадження щодо обвинувачення позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.27 ч.2 ст.375 КК України, закрито у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення. Позивач зазначав, що він, як голова суду, працював на робочому місці, виконував свої обов`язки і у відповідності до положень статей 124, 126, 127, 129 Конституції України ніякого відношення не мав до відправлення правосуддя іншими суддями. Зазначалося, що позивач є суддею у відставці і починаючи з 07.06.2017 року він отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, що станом на момент звернення до суду становить 40 383 грн. 95 коп. на місяць. Вважає, що інтернет-виданням «24 канал» в особі ОСОБА_4 поширено щодо нього недостовірну інформацію, а саме: твердження, що беззаперечно паплюжить його честь, гідність та ділову репутацію. Стверджувалося, що позивач до публікації інформації він мав надзвичайно позитивну соціальну оцінку в очах співгромадян, а поширення недостовірної інформації щодо причетності до певних протиправних діянь серйозно вплинуло на його душевний стан, він був і залишається надзвичайно обуреним цією відвертою нісенітницею, що (в свою чергу) негативно впливає на його моральний стан та фізичне самопочуття, а також надзвичайно турбує його близьких та родичів (том 1, а.с. 1-15).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (том 2, а.с. 38-46).

Рішення суду оскаржили представники позивача: адвокати Білінський Б.П. та Богдан О.О.

Представники апелянта у поданих ними апеляційних скаргах просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Представник ОСОБА_2 вважає, що «межа допустимої критики особи закінчується там, де починає діяти презумпція невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення», а також вважає, що суд «при прийнятті рішення порушив принцип диспозитивності та вийшов поза межі предмету позову» (том 2, а.с. 56-63).

Представник ОСОБА_3 вважає, що «поширена відповідачами інформація не відноситься до категорії суджень», а є «саме фактом, який містить відомості про події та явища, які не існували взагалі або відомості про них не відповідають дійсності (неповні чи перекручені)» (том 2, 85-95).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представників на підтримання доводів поданих ними апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89);

- в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необгрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці (п.п. 5 і 6 частини 2 статті 356).

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (ст. 201 ЦК України).

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи міститься роз`яснення про те, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків (п.4).

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Із змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Як стверджується матеріалами справи, відповідачем ОСОБА_4 визнається факт поширення ним у січні 2022 року в інтернет-мережі інформації стосовно позивача, яку останній просить визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, а тому ця обставина (у відповідності до частини 1 статті 82 ЦПК України) доказуванню не підлягає.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланням (зокрема) на те, що «рішенням другої дисциплінарної палати ВРП від 30.05.2017 року в діях Позивача не знайдено жодних підстав щодо притягнення його до відповідальності за вказані рішення (про притягнення 3 (трьох) осіб до адміністративної відповідальності за участь у поїздці до ОСОБА_7 )», а це рішення (другої дисциплінарної палати ВРП від 30.05.2017 року) нібито під № 8 знаходиться в додатках до позовної заяви.

В той же час, вищезгадане «рішення другої дисциплінарної палати ВРП від 30.05.2017 року» у матеріалах справи взагалі відсутнє, а замість нього у додатках до позовної заяви фігурує рішення Вищої ради правосуддя «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Дніпровського районного суду міста Києва у відставку» (а.с. 29), яке у додатках до позовної заяви не зазначено.

Відтак, доводи позивача (апелянта) з посиланням на «рішення другої дисциплінарної палати ВРП від 30.05.2017 року» до уваги прийматися не можуть.

Колегія суддів вважає загальновідомими обставинами (у відповідності до частини 3 статті 82 ЦПК України) обставини Революції Гідності, які були пов`язані з застосуванням особливої жорстокості до учасників Революції Гідності, до чого були причетними багато посадових осіб, як правоохоронних органів, так і судової системи, що (зокрема) знайшло своє підтвердження у цілому ряді судових рішень (в тому числі і вироків), які по даний час залишаються в законній силі.

Відтак, цілком логічним та справедливим є підвищений інтерес окремих громадян та суспільства в цілому до осіб, які під час Революції Гідності займали важливе та особливо важливе посадове становище. На переконання колегії суддів, безспірним є те, що посада голови одного з районних судів міста Києва (яке було епіцентром подій Революції Гідності, в тому числі і трагічних), яку в період Революції Гідності і займав позивач, відноситься до таких згаданих особливо важливих посад.

Самим позивачем до поданої ним Відповіді на відзив ( ОСОБА_4 на позовну заяву) було долучено ухвалу Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 24 травня 2017 року, у якій «Третя дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя дійшла висновку, що під час розгляду справи стосовно ОСОБА_8 суддею Хімічем В.М. було допущено порушення норм процесуального права, яке не утворює дисциплінарного проступку».

У згаданій ухвалі дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя дає детальний аналіз допущених суддею Хімічем В.М. порушень процесуального закону при розгляді ним справи про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 122-2 КУпАП, стосовно ОСОБА_8 (якого постановою суду під головуванням судді Хіміча В.М. було позбавлено права керування транспортними засобами строком на 4 місяці, однак у подальшому ця постанова постановою суду апеляційної інстанції була скасованою, а провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_8 складу адміністративного правопорушення), однак приходить до висновку про те, що «позиція судді (Хіміча В.М.) щодо накладення стягнення хоча і є помилковою, не може бути визнана явно свавільною, такою, що виходить за межі добросовісного суддівського розсуду», а тому «допущені суддею ОСОБА_1 порушення норм процесуального законодавства під час розгляду справи стосовно ОСОБА_8 не утворюють складу дисциплінарних проступків» (том 1, а.с. 218-220).

Іншим судовим рішенням, долученим позивачем до позовної заяви в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, а саме: ухвалою Київського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року, слідчому Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках, Державного бюро розслідувань було відмовлено у застосуванні до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки колегія суддів прийшла до висновку про те, «що дії ОСОБА_1 не можуть бути визнані такими, що були спрямовані на перешкоджання, обмеження конституційного права громадян України брати участь у політичних акціях (зборах, мітингах, вуличних походах і демонстраціях), оскільки ухвалені ОСОБА_1 як суддею постанови в справах про адміністративні правопорушення були постановлені після проведення вказаних мітингів і жодним чином не могли унеможливити їх проведення».

В той же час, згадана ухвала Київського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року не містить жодних висновків про «нікчемність» підозри щодо позивача (том 1, а.с. 34-46), а тому доводи позивача (апелянта) стосовно того, що «ухвалою Київського апеляційного суду від 16.08.2021 року у справі № 757/20471/21-к визнано підозру щодо Позивача нікчемною та такою, що порушує принцип правової визначеності», є надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Ще одним судовим рішенням, також долученим позивачем до позовної заяви в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, а саме: ухвалою Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року, було змінено ухвалу суду першої інстанції в частині підстав закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_1 : у зв`язку з визнанням рішенням Конституційного Суду України № 7-р/2020 від 11.06.2020 року неконституційною статті 375 КК України та втратою у зв`язку з цим нею чинності (том 1, а.с. 33).

Крім цього, вищезгадана ухвала Київським апеляційним судом була постановленою вже після поширення відповідачами інформації, оспорювання якої є предметом позовних вимог, оскільки таке поширення мало місце ще у січні 2022 року.

Як вбачається з вищезгаданих судових рішень, копії яких долучені до позовної заяви самим позивачем (апелянтом), останній станом на січень 2022 року (період поширення відповідачами в інтернет-мережі інформації стосовно позивача, яку останній просить визнати недостовірною) в якості підозрюваного чи обвинуваченого був фігурантом ряду кримінальних проваджень, а у 2014-2017 роках перевірявся у відповідності до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», що було пов`язано з його діяльністю, як голови одного з районних судів міста Києва, та ухваленими ним в якості судді судовими рішеннями в період Революції Гідності, які (в свою чергу) і були пов`язаними з подіями Революції Гідності та її учасниками. Безспірним є те, що в усіх вищезгаданих кримінальних провадженнях та перевірках ОСОБА_1 фігурує, як автор ухвалених ним судових рішень.

Відповідно, в поширеній відповідачами інформації ОСОБА_1 також фігурує, як автор постанов суду про притягнення певних осіб до адміністративної відповідальності. Тобто, в цій частині інформації його ім`я використано з метою висвітлення його ж діяльності, як судді, що ґрунтується на відповідних документах, а саме - ухвалених ним же постановах суду (з «допущенням … порушення норм процесуального законодавства»), що відповідає положенням, які закріплені у частині 3 статті 296 ЦК України.

А в іншій частині поширеної відповідачами інформації міститься посилання на те, що «відповідно до обвинувачення, яке йому ( ОСОБА_1 ) пред`явило ДБР», тобто: міститься правдива інформація про пред`явлення ОСОБА_1 . Державним бюро розслідувань відповідного обвинувачення.

Підставою виникнення права на спростування неправдивої інформації є неправдивість такої інформації, тобто: вона має бути такою, що не відповідає дійсності чи є неправдиво викладеною, оскільки правдива інформація (навіть у випадку, коли вона порушує особисті немайнові права фізичних осіб) не може бути спростованою.

Сам факт пред`явлення йому Державним бюро розслідувань обвинувачення, яке наведено у інформації відповідачів, позивачем (апелянтом) не оспорюється і не заперечується та стверджується долученими ним же до матеріалів справи судовими рішеннями. Тобто, ця інформація (пред`явлення позивачу ДБР відповідного обвинувачення) є правдивою, а тому не може бути спростованою.

Безспірним є те, що голова районного суду є публічною особою, для якої (з огляду на практику Європейського суду з прав людини) «поріг вразливості» суттєво знижений у порівнянні зі звичайним громадянином.

Інформація, яка оспорюється позивачем, не містить тверджень про вчинення ним злочинів, а лише твердження про пред`явлення йому ДБР відповідних обвинувачень, що відповідає наявним у матеріалах справи доказам.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для задоволення позовних вимог) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представників ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 26 квітня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 16 жовтня 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.