Справа № 147/772/23
Провадження № 2/147/220/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Натальчук О.А.,

із секретарем Свистун А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Тростянець в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного центру зайнятості про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та матеріальної грошової допомоги, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Тростянецького районного суду Вінницької області з позовом до Вінницького обласного центру зайнятості про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та матеріальної грошової допомоги, а саме допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 12318,59 грн. та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 12318,59 грн.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 період з 11.05.2018 по 20.03.2023 працювала на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості. У січні 2023 позивач отримала попередження про зміни в організації праці, які пов`язані з припиненням Тростянецької філії Вінницького обласного центру зайнятості, шляхом її ліквідації та можливе звільнення.

17.01.2023 ОСОБА_1 разом із іншими працівниками подала заяву про надання одноразової грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення, які передбачені п. 3.1.6 та п. 3.1.7 Колективного договору. За наслідками розгляду звернення, листом від 19.01.2023 №08-20/265-23 Вінницький обласний центр зайнятості відмовив у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення з посиланням на ту обставину, що кошти на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення в Тимчасовому кошторисі видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 1 квартал 2023 року не передбачені. Також був лист Директору центру зайнятості від 09.03.2023, який по суті дублював перший лист - відповідь. Персональну відповідь ОСОБА_1 отримала 15.03.2023, де було роз`яснено, що кошти на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення в Тимчасовому кошторисі видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 1 квартал 2023 року не передбачені. Також зазначено, що наказом Вінницького обласного центру зайнятості №299к від 20.03.2023 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні від 20.03.2023 №07-50/132-23, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення, відсутня.

Позивач вважає, що не виплата передбаченої колективним договором одноразової допомоги порушує її права та потребує судового захисту для відновлення порушеного права.

Оскільки відповідач ні під час звільнення, ні по день звернення до суду так і не виплатив позивачеві передбачені п. 3.1.6 та п. 3.1.7 Колективного договору допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення, позивач вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Також на думку позивача вина підприємства, у даному випадку, доведена, адже Вінницький обласний центр зайнятості у своїх офіційних листах посилається на відсутність коштів, а дана обставина не виключає відповідальності роботодавця. Фактично станом на момент звернення до суду Вінницький обласний центр зайнятості не здійснив розрахунок з позивачем, тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи наведені обставини, позивач звернулася до суду із даним позовом та просила стягнути з Вінницького обласного центру зайнятості на її користь матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі 12318,59 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 12318,59 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку 586,60 грн. за кожен день прострочення. Також просила стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

Ухвалою від 21.06.2023 позов ОСОБА_1 було залишено без руху.

На виконання вимог ухвали суду від 21.06.2023, позивачем було подано оригінал квитанції про сплату судового збору.

Ухвалою суду від 26.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

06.07.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с. 50-79). Зазначено, що позовна заява подана ОСОБА_1 до Вінницького обласного центру зайнятості є безпідставною, невмотивованою та не може бути задоволена з наступних підстав. Так, ОСОБА_1 була звільнена у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників наказом Вінницького обласного центру зайнятості від 20.03.2023 № 299к. При звільненні вона не заявляла жодних претензій до роботодавця. Розрахунок по заробітній платі був проведений своєчасно та в повному обсязі 20.03.2023. 19.01.2023 року позивач звернулась до Вінницького обласного центру зайнятості із заявами від 16.01.2023 року про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення. Вінницьким обласним центром зайнятості 19.01.2023, на ім`я директорів районних, міськрайонних, міської філій Вінницького обласного центру зайнятості та директором філій Вінницького обласного центру зайнятості, було надіслано лист №08-20/265-23, у якому зазначено, що Тимчасовим кошторисом видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 1 квартал 2023 року не передбачено вищевказаних видатків. Окрім того, Вінницьким обласний центром зайнятості 15.03.2023 року було надіслано відповідь № 8/15-14/1103-23 про результати розгляду заяви ОСОБА_1 . Вказано, що підпунктом 3 пункту 2 наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 26.02.2021 № 396 «Про умови оплати праці працівників державної служби зайнятості», керівникам регіональних центрів зайнятості в межах затвердженого фонду оплати праці надано право надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника. Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення не належать до обов`язкових виплат, а їх виплата здійснюється на підставі заяв працівника за рішенням керівника відповідного органу у межах встановленого фонду оплати праці. Згідно з п.п.3.1.6.-3.1.7. Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом Вінницького обласного центру зайнятості на 2021-2023 роки, на які посилається Позивач, за заявою працівника, надається один раз на рік матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення у межах затвердженого фонду оплати праці на рік. Тобто, у вказаних пунктах чітко зазначено, що фонд оплати праці має бути затверджений на рік. На момент написання заяви (16.01.2023 року) діяв Тимчасовий кошторис видатків на 1 квартал 2023 року Вінницького обласного центру зайнятості.

Відповідно до Тимчасового кошторису, доведеного листом Державного центру зайнятості від 29.12.2022 №33/1111/5898-22 «Про тимчасовий кошторис видатків на І квартал 2023 року», фонд заробітної плати, затверджений в кошторисі, розрахований відповідно до законодавства та з врахуванням забезпечення виплат за посадовими окладами, надбавками та доплатами, преміювання працівників відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи та оплати за цивільно-правовими договорами. Оскільки кошти на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення в Тимчасовому кошторисі не було передбачено, відповідно матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення не виплачувались. Також, основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. До інших заохочувальних та компенсаційних виплати належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Це означає, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення є необов`язковими виплатами. Враховуючи викладене, у Вінницького обласного центру зайнятості не було підстав виплачувати вказані вище допомоги позивачу, відповідно до поданих нею заяв про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення в період дії Тимчасового кошторису. В задоволенні позову просив відмовити.

21.07.2023 від відповідача надійшли пояснення по справі (а.с. 91, 92), зі змісту яких випливає, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення не включається до складу основної заробітної плати, а є іншим заохоченням. Недостатність бюджетних асигнувань для виплати матеріальної допомоги є підставою для відмови в її виплаті. Відповідну позицію висловив ВС у справі №620/17864/21 від 31.05.2023. Оскільки матеріальна допомога не основна заробітна плата і не входить до обов`язкового розрахунку, тому не підлягає виплаті та нарахуванні в день звільнення. Матеріальна допомога це інші грошові та матеріальні заохочення вона не відноситься до коштів, які повинні бути виплачені в день звільнення.

В судове засідання сторони не з`явилися.

ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи без її участі. Позов підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі, підтримав позицію, викладену у відзиві на позов та письмових поясненнях. В задоволенні позову просив відмовити.

Таким чином, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.247 ЦПК України.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161 гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум матеріальної допомоги.

Так, судом встановлено, що 11.05.2018 ОСОБА_1 призначено на посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості, згідно наказу №236Д від 10.05.2018 (а.с.12).

11.01.2023 директором Вінницького обласного центру зайнятості було винесено наказ №46-к про попередження працівників Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості про зміни в організації праці (а.с.13, 14).

16.01.2023 ОСОБА_1 зверталася до директора Вінницького обласного центру зайнятості Скоковської Г. із заявами, в яких просила виплати їй матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та матеріальну допомогу на оздоровлення (а.с.18,19).

19.01.2023 директор Вінницького обласного центру зайнятості Скоковська Г. надіслала директорам районних, міськрайонних та міської філії Вінницького ОЦЗ, а також директорам філій Вінницького ОЦЗ листа про те, що кошти на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення в Тимчасовому кошторисі видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 1 квартал 2023 року не передбачені (а.с.17).

09.03.2023 у листі директора Вінницького обласного ЦЗ №5.1/08-20/1033-23 зазначено, що 15.02.2023 Державним центром зайнятості затверджено кошторис видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 2023 рік, але фонд заробітної плати, затверджений в кошторисі, розрахований тільки на 2 штатні одиниці, які передбачено штатним розписом у новоствореній структурі Гайсинської філії для Тростянецького сектору, тому надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення може бути виплачено лише цим особам (а.с.20).

15.03.2023 ОСОБА_1 отримала лист №8/15-14/1103-23 аналогічного змісту з відмовою у виплаті матеріальних допомог (а.с.21).

20.03.2023 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Вказане підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.09.2010 (а.с.10, 11) та копією наказу від 20.03.2023 №299-к (а.с.31).

Відповідно до вказаного наказу №299-к ОСОБА_1 підлягали до виплати:

- вихідна грошова допомога у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України;

- грошова компенсація за 19 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 11.05.2022 по 20.03.2023, за 7 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за особливий характер праці, як працівнику з ненормованим робочим днем, за 2022 рік та за 2 календарні дні невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за особливий характер праці, як працівнику з ненормованим робочим днем, за 2023 рік.

Відповідно до повідомлення про нараховані та виплачені позивачу суми при звільненні від 20.03.2023 №07-50/132-23, ОСОБА_1 виплачено заробітну плату за березень 2023 року (з 01 по 20) у розмірі 3408,70 грн., надбавку за інтенсивність 2215,66 грн., вислугу 340,87 грн., вихідну допомогу 12318,60 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку 11566,52 грн. (а.с.28).

Як вбачається з даного повідомлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення ОСОБА_1 при звільненні не виплачувалася (а.с.31).

Таким чином, ОСОБА_1 , вважаючи, що при звільненні їй безпідставно, в порушення вимог п.3.1.6 та п.3.1.7 колективного договору, не було виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення, звернулася до суду із вказаним позовом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частина перша статті 16 ЦК України визначає право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У юридичній науці щодо поняття та елементів суб?єктивного цивільного права, існування окремого самостійного права на захист тощо існують різні точки зору. Але у кожному разі слід визнати, що цивільне право, не забезпечене конкретним правовим засобом захисту, залишається негарантованим. Враховуючи цю обставину і спираючись на положення ст. 19 Конституції України, глава З ЦК встановлює головні засади захисту цивільного права та інтересу.

Під захистом мається на увазі передбачений нормами права можливий вплив на суспільні відносини, які зазнали протиправного впливу, з метою поновлення порушеного, невизнаного чи оспореного права. Для особи право захисту полягає у можливості використання в межах, визначених законом засобів самозахисту, а також у можливості звернення до відповідного державного, самоврядного чи громадського органу або уповноваженої особи за захистом свого цивільного права чи інтересу.

Частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Зі змісту статті 2 Закону України «Про оплату праці» слідує, що в структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Варто зазначити, що основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Суд бере до уваги правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16 березня 2020 року у справі №357/9161/17, в якому говориться, що при вирішенні спорів про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

У п. 1, 2 розділу І Положення Про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 16.12.2020 №2663 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Державна служба зайнятості є централізованою системою державних установ, та складається з Державного центру зайнятості, міжрегіональних, регіональних центрів зайнятості та їх філій, Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України, закладів професійної (професійно-технічної) освіти Державної служби зайнятості, інших закладів освіти Державної служби зайнятості, а також підприємств, установ, організацій, утворених Службою.

Умови оплати праці працівників Державного центру зайнятості, міжрегіональних, регіональних центрів зайнятості та їх філій визначаються наказами Мінекономіки (пункт 7 розділу І Положення).

Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України «Про умови оплати праці працівників Державної служби зайнятості» від 26.02.2021 №396 надано право директору Державного центру зайнятості, керівникам регіональних та базових центрів зайнятості в межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (п.п.3 п.2).

Відповідно до ст. 10 КЗпП України, з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців укладається колективний договір на основі законодавства та прийнятих сторонами зобов`язань.

Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно статті 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Встановлено, що 01.06.2021 на загальних зборах трудового колективу Вінницького обласного центру зайнятості та філій обласного центру зайнятості було прийнято колективний договір між адміністрацією та трудовим колективом Вінницького обласного центру зайнятості на 2021-2023 роки (а.с.22-27).

Згідно п.1.2 - колективний договір є основним нормативним документом, що визначає взаємовідносини Адміністрації і трудового колективу обласного центру зайнятості та філій ОЦЗ, зобов`язання і відповідальність сторін. Колективний договір гарантує захист трудових прав та інтересів трудового колективу обласного центру зайнятості та філій ОЦЗ.

Розділом 3 колективного договору врегульовано питання оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій тощо).

У п.3.1 вказаного розділу зазначено, що адміністрація зобов`язується:

- забезпечити оплату праці працівників не нижче розміру мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством та встановлювати посадові оклади працівникам згідно із затверджениим штатним розписом (п.п.3.1.1)

- забезпечувати оплату праці працівників у відповідності із наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України «Про умови оплати праці працівників Державної служби зайнятості» від 26.02.2021 №396 (п.п.3.1.2);

- раціонально використовувати фонд заробітної плати за цільовим призначенням згідно із затвердженим кошторисом (п.п.3.1.3);

- за заявою працівника надавати один раз на рік матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника, у межах затвердженого фонду оплати праці на рік (п.п.3.1.6);

- за заявою працівника надавати один раз на рік допомогу для оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника, у межах затвердженого фонду оплати праці на рік (а.а.3.1.7);

- надавати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення після закінчення шести місяців безперервної роботи в державній службі зайнятості (п.п.3.1.8).

Проаналізувавши умови вищевказаного колективного договору можна зробити висновок, що оплата праці здійснюється у відповідності до згаданого наказу №396 від 26.02.2021, відповідно до умов якого надання матеріальної допомоги працівникам Тростянецької районної філій Вінницького ОЦЗ у встановлених цим наказом розмірах є правом роботодавця і здійснюється у межах затверджених видатків на оплату праці.

Також із умов колективного договору слідує, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення надається працівнику за його заявою за наявності двох умов: безперервної роботи в державній службі зайнятості протягом шести місяців та у межах затвердженого фонду оплати праці на рік.

У Положенні про Вінницький обласний центр зайнятості, затвердженого наказом Державної служби зайнятості 20.09.2017 №130 зазначено, що директор регіонального центру зайнятості керує діяльністю, в тому числі, підпорядкованих йому філій центру зайнятості, забезпечує виконання покладених на них завдань і функцій, належне використання коштів Фонду в межах затвердженого кошторису видатків (п.3 п.12) (а.с.67-70).

У п.1.2 Порядку складання, розгляду, затвердження та внесення змін до кошторису видатків за бюджетом Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, кошторисів видатків установ державної служби зайнятості та ІПК ДСЗУ, затвердженого наказом Державного центру зайнятості 11.09.2019 №107 визначено, що кошторис видатків - це основний плановий фінансовий документ установ Служби, ІПК ДСЗУ, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання коштів Фонду, розподіл призначень на взяття зобов`язань, здійснення платежів для виконання установами Служби та ІПК ДСЗУ своїх завдань та функцій згідно з законодавством.

Відповідно до п. 1.3 цього Порядку, для уніфікації видатків, здійснення внутрішнього фінансового контролю, забезпечення єдності аналітичного обліку, унеможливлення розбіжностей при складанні звітності кошторис формується за напрямками видатків в межах статей та розподілу видатків бюджету Фонду, з урахуванням понять та термінів, визначених Інструкцією щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженою наказом Міністерства фінансів України, відповідно до порядків використання коштів з окремих видатків Фонду, визначених правлінням Фонду, нормативно-правових актів.

Кошториси затверджуються на рік без розподілу за періодами.

Кошторис регіональної служби зайнятості містить видатки, що забезпечують виконання завдань та функцій, покладених на регіональний центр зайнятості, базові центри зайнятості та філії.

Згідно з п. 3.7 Порядку, у разі, коли до початку нового бюджетного періоду не затверджено бюджет Фонду, затверджується тимчасовий кошторис відповідно до Положення про державну службу зайнятості (а.с.72-75-87).

Листом директора Державного центру зайнятості Жовтяк Ю. від 29.12.2022 №33/1111/5898-22 «Про тимчасовий кошторис видатків на І квартал 2023 року» направлено, в тому числі обласним центрам зайнятості, затверджений відповідному регіональному центру зайнятості тимчасовий кошторис видатків на І квартал 2023 року. Директорам регіональних центів зайнятості слід затвердити тимчасовий кошторис видатків підпорядкованих установ на І квартал 2023 року відповідно до згаданого Порядку №107 від 11.09.2019. Фонд заробітної плати, затверджений в кошторисі, розрахований відповідно до законодавства та з врахуванням забезпечення виплат за посадовими окладами, надбавками та доплатами, преміювання працівників відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи та оплати за цивільно-правовими договорами. Кошти на виплату матеріальної допомоги не передбачено (а.с.53,54).

До вказаного листа додано Тимчасовий кошторис видатків на І квартал 2023 року Вінницького обласного центру зайнятості від 29 грудня 2022 року (а.с.55).

Листом директора Державного центру зайнятості Жовтяк Ю. від 15.02.2023 №33/1111/5986-23 «Про кошторис видатків на 2023 рік» направлено, в тому числі обласним центрам зайнятості, затверджений відповідному регіональному центру зайнятості кошторис видатків 2023 рік. Директорам регіональних центів зайнятості слід затвердити кошториси підпорядкованим установам на 2023 рік відповідно до згаданого Порядку №107 від 11.09.2019. Фонд заробітної плати, затверджений в кошторисі розрахований відповідно до законодавства та з врахуванням забезпечення виплат за посадовими окладами, надбавками та доплатами, преміювання працівників відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи, матеріальної допомоги та оплати за цивільно-правовими договорами. Видатки на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та матеріальної допомоги для оздоровлення розраховані на граничу чисельність, затверджену наказом Державного центру зайнятості від 08.12.2022 №128 «Про затвердження граничної чисельності працівників Державної служби зайнятості» (а.с.56).

До вказаного листа додано кошторис видатків на 2023 рік Вінницького обласного центру зайнятості від 15 лютого 2023 року (а.с.57).

Із вказаних листів слідує, що тимчасовим кошторисом видатків на І квартал 2023 року кошти на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення не передбачені.

Що стосується кошторису видатків на 2023 рік, то видатки розраховані на граничну чисельність 333 штатні одиниці, затверджені наказом Державного центру зайнятості від 08.12.2022 №128 «Про затвердження граничної чисельності працівників Державної служби зайнятості», в тому числі апарат Вінницького обласного центру зайнятості 83 працівники (а.с.58).

В межах граничної чисельності працівників Вінницької обласної служби зайнятості №290 від 30 грудня 2022 року затверджено штатні розписи 6 новоутворених філій з наступною чисельністю: Вінницької 85, Гайсинської - 46, Жмеринської 32, Могилів-Подільської 25, Тульчинської 35, Хмільницької 27 (а.с.59-65).

Тростянецький сектор з штатною чисельністю 2 штатні одиниці входить до структури Гайсинської філії Вінницького обласного центру зайнятості (а.с.61).

Відповідно до наказу №102-к від 17.01.2023 двох працівників Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) було переведено у Тростянецький сектор Гайсинської філії Вінницького обласного центру зайнятості (а.с.66).

Отже, за період з 01.01.2023 по дату звільнення позивача 20.03.2023 видатки Вінницького обласного центру зайнятості здійснювалися згідно тимчасового кошторису видатків від 29.12.2022 (з 01.01.2023 по 31.03.2023).

У штат, затверджений згаданим наказом Державного центру зайнятості №128 від 08.12.2022, ОСОБА_1 не входила, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення працівникам не виплачувалася.

Таким чином, відмовивши позивачу у наданні матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення Вінницький обласний центр зайнятості жодним чином не порушив вимоги чинного законодавства, оскільки на момент написання ОСОБА_1 заяв про виплату цих допомог, а саме 16.01.2023, тимчасовим кошторисом Вінницького обласного центру зайнятості не було передбачено коштів для здійснення даних виплат.

Разом з тим, згідно умов колективного договору, на підставі якого позивач просить виплати їй матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення, така допомога виплачується у межах затвердженого фонду оплати праці на рік, яким така виплата не передбачена для працівників, які підлягали скороченню (під час дії тимчасового кошторису виплата такої допомоги не була передбачена; у кошторисі видатків на рік допомога розрахована на граничну чисельність, затверджену наказом Державного центру зайнятості від 08 грудня 2022 року №128 «Про затвердження граничної чисельності працівників Державної служби зайнятості», в яку ОСОБА_1 не включається).

Надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення є необов`язковою складовою заробітної плати, залежить від фонду оплати праці та від рішення керівництва, тобто її виплата є правом відповідача, а не обов`язком, що підтверджується, зокрема, і листом міністерства соціальної політики від 19.01.2015 №39/13/84-15 «Щодо надання матеріальних допомог держслужбовцю».

Таким чином, відмовивши позивачу у наданні матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, відповідач жодним чином не порушив вимоги чинного законодавства, оскільки на момент написання позивачем заяви про виплату матеріальної допомоги тимчасовим кошторисом не було передбачено коштів для здійснення даної виплати.

Аналогічна позиці висвітлена у постанові Верховного Суду від 27.06.2019 у справі №809/3057/15.

Відтак, у суду відсутні підстави для стягнення на користь позивачки стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та матеріальної грошової допомоги, а саме допомоги для вирішення соціально-побутових питань та матеріальної допомоги на оздоровлення, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Враховуючи результат розгляду справи, витрати позивача зі сплати судового збору слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 76-79, 81, 89, 247, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Вінницького обласного центру зайнятості про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та матеріальної грошової допомоги, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач Вінницький обласний центр зайнятості, адреса місцезнаходження: м.Вінниця, вул.Стрілецька, 3-а, .

Повний текст рішення виготовлено 25.10.2023.

Суддя О.А. НАТАЛЬЧУК