ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/1758/18 Номер провадження 22-ц/814/1251/23Головуючий у 1-й інстанції Єжов В.А. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дорош А.І., Дряниця Ю.В.,

секретар Владіміров Р.В.,

з участю прокурора Мурза О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами заступника керівника Харківської обласної прокуратури та ОСОБА_1

на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 17 травня 2021 року, постановлене суддею Єжовим В.А. (повний текст складено 27 травня 2021 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Харківської області про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

27.03.2018 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, змінивши підстави та предмет позову заявами від 19.02.2020 та 18.03.2020. В обґрунтування підстав позову зазначає, що органом досудового слідства відносно нього було порушено кримінальні справи: 09.09.2004 за фактом умисного вбивства ОСОБА_2 , 11.09.2004 за фактом зґвалтування ОСОБА_3 . Того ж дня, 11.09.2004, його було затримано, а 21.09.2004 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

14.12.2004 винесено постанову про відмову від кримінального переслідування відносно позивача за фактом вбивства ОСОБА_2 , проте запобіжний захід не було скасовано. Натомість, 17.12.2004 притягнуто як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.152 КК України, провадження за яким закрито 12.03.2012, у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину.

Зазначає, що під час судового розгляду кримінальної справи стосовно нього не обирався запобіжний захід, лише 12.09.2011 запобіжний захід у виді тримання під вартою був змінений ухвалою апеляційного суду на підписку про невиїзд.

Перебування під вартою, а також незаконне притягнення до відповідальності за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів спричинили йому значну моральну шкоду, яка полягає у глибоких душевних стражданнях та негативних переживаннях. Тривалий час його вважали вбивцею та ґвалтівником, до подій приверталася увага засобів масової інформації, що пригнічувало позивача та його близьких, були повністю знищені його суспільні зв`язки з навколишнім суспільним середовищем, а тому просить постановити до стягнення на його користь 1 100 000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 17.05.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного тримання під вартою у період часу з 14.12.2004 по 17.02.2005 у сумі 7 000,00 грн.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої за час перебування під слідством та судом у період часу з 09.09.2004 по 12.03.2012 у сумі 540 600,00 грн.

Додатковим рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09.08.2021 стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та прокуратури Харківської області на користь держави судовий збір у розмірі 176,96 грн.

Судові витрати у сумі 353,95 грн. покладено за рахунок держави.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що доводи позивача про завдання йому тривалих моральних страждань, спричинених незаконним притягненням до відповідальності за скоєння тяжких насильницьких злочинів, а також незаконне перебування під вартою знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.

При визначенні розміру стягнення, районний суд керувався положеннями ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходячи із розрахунку: унаслідок незаконного тримання під вартою: 6 000,00 грн х 2 місяці + 200,00 грн. х 5 днів; за час перебування під слідством та судом: 6 000,00 грн. х 90 місяців + 200,00 грн. х 3 дні.

Харківська обласна прокуратура та ОСОБА_1 оскаржили рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду.

Харківська обласна прокуратура просить скасувати рішення районного суду в частині, якою задоволено вимоги позову, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вважає оскаржуване судове рішення, у відповідній частині, необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме, ст.ст. 23, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; та процесуального права - ст.ст. 197, 200, 257, 263-264 ЦПК України.

Зазначає, що поза увагою суду залишилася та обставина, що відповідно до вироку суду від 25.05.2010 позивач під час досудового розслідування вину у скоєнні інкримінованих злочинів визнавав, а тому згідно ч.4 ст.1186 ЦК України не має право на відшкодування шкоди. Цим же вироком зафіксовано, що доводи підсудних, що зізнавальні покази під час досудового розслідування надавалися ними із застосуванням до них фізичного або психологічного впливу, не знайшли свого об`єктивного підтвердження, а тому наявним є умисел самообмови, що також підтверджується постановою суду від 21.09.2004 (під час обрання запобіжного заходу), протоколом допиту в якості підозрюваного від 16.09.2004.

Доказів застосування до позивача фізичного або психологічного впливу, ним не надано. Натомість, наявна постанова прокурора про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом застосування до нього та інших недозволених методів введення слідства.

Просить взяти до уваги за доказ первинні покази обвинуваченого, а не їх послідуючу зміну, які слід розцінювати як спробу уникнути відповідальності.

Вважає, що самообмова позивача була добровільною, завідомо неправдивою, мала на меті перешкоджати з`ясуванню істини та є зафіксованою у кримінальній справі, а тому просить застосувати до спірних правовідносин позицію Верховного Суду у справі №6-11478св15 від 22.07.2015, №704/696/16 від 25.04.2019.

Зазначає, що під час проведення досудового розслідування позивачу неодноразово обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, як обвинуваченому за п.10,12 ч.2 ст.115, ч.3 ст.152, ч.2 ст.153, ч.4 ст.153 КК України. Тоді як застосування до однієї особи в рамках однієї кримінальної справи, однак за різними епізодами, різних запобіжних заходів суперечить їх правовій природі та підставам застосування.

Також судом не прийнято до уваги відсутність повної реабілітації ОСОБА_1 у вчиненні пов`язаних злочинів, оскільки його було засуджено за ч.2 ст.153 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі та на підставі п.4 ч.1 ст.49 цього Кодексу звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строку давності. Тоді як у справі №646/4906/19 ним уже реалізовано право на відшкодування моральної шкоди та стягнуто з Державного бюджету України 80 166,67 грн.

Позивач ОСОБА_1 у вимогах апеляційної скарги просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині, якою відмовлено у задоволенні позову, та постановити до стягнення з Державного бюджету України на його користь 1 100 000,00 грн. моральної шкоди.

Вважає суму відшкодування, постановлену до стягнення, замалою та непропорційною до серйозності порушення, що є порушенням ч.5 ст.5 Європейської конвенції з прав людини, оскільки таким чином право, гарантоване цим положенням, стає теоретичним та ілюзорним. Наведене відповідає практиці Європейського суду з прав людини, сформованій у справах «Василевський і Богданов проти Росії», «Камбер проти Сполученого Королівства», «Аттард проти Мальти».

Просить застосувати до спірних правовідносин позицію Верховного Суду України у справі №6-28008св10 від 13.07.2011, за змістом якої не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватна дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз; Верховного Суду у справі №199/8734/17 від 19.12.2019 - законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, який є гарантованим мінімумом. Але визначення розмірі відшкодування залежить від характеру і обсягу страждань, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у житті тощо.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 13.09.2021 та 23.09.2021 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційними скаргами заступника керівника Харківської обласної прокуратури та ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 17.05.2021; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 21.10.2021.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 31.01.2023 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду із повідомленням сторін.

У суді апеляційної інстанції прокурор підтримав доводи своєї апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги позивача.

Інші учасники судового процесу в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, будучи належним чином, в порядку ч.6 ст.128 ЦПК України, повідомленими про день та час розгляду справи, що з огляду на положення ч.2 ст.372 цього Кодексу не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою слідчого Куп`янської міжрайонної прокуратури від 09.09.2004 порушено кримінальну справу за ст.115 ч.1 КК України по факту умисного вбивства ОСОБА_4 /а.с.210 т.1/

11.09.2004 Куп`янською міжрайонною прокуратурою винесено постанову про порушення кримінальної справи №55040055 стосовно ОСОБА_1 за фактом зґвалтування ОСОБА_4 за ч.3 ст.152, ч. 2 ст.153 КК України.

13.09.2004 постановою старшого слідчого Куп`янської міжрайонної прокуратури перекваліфіковано злочин по кримінальній справі №55040056 стосовно ОСОБА_1 з ч.1 ст.115 КК України на п.12 ч.2 ст.115 КК України./а.с.124 т.1/ 14.12.2004 постановоюКуп`янського міськрайонного прокурора скасовано указану постанову./а.с.129 т.1/

14.09.2004 постановою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області обрано ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах слідчого ізолятора./а.с.127 т.1/

18.09.2004 постановою ст. слідчого Куп`янської міжрайонної прокуратури Плахотіну М.М. пред`явлено обвинувачення за ст.115 ч.2 п.12 КК України./а.с.214 т.1/

05.11.2004 Куп`янським міськрайонним судом Харківської області ухвалено постанову про подовження строку утримання під вартою ОСОБА_1 до 4-х місяців, тобто до 11.01.2005./а.с.128 т.1/

14.12.2004 слідчим прокуратури відмовлено у кримінальному переслідуванні ОСОБА_1 за ч.ч.1,2 ст.115 КК України за фактом вбивства ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю у його діях складу вказаного злочину./а.с.130 т.1/

15.12.2004 постановою ст. слідчого Куп`янської міжрайонної прокуратури порушено кримінальну справу за ст.152 ч.3 КК України відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 по факту зґвалтування ОСОБА_4 ; кримінальну справу по факту зґвалтування ОСОБА_4 об`єднано з кримінальною справою №55040056./а.с.220 т.1/

28.12.2004 Куп`янським міжрайонним прокурором затверджено обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_1 та інших у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.153 КК України./а.с.131-133 т.1/

30.12.2004 Куп`янським міжрайонним прокурором затверджено обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_1 та інших у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.152 КК України./а.с.136-145 т.1/

17.02.2005 постановою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 та ін. у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.153 КК України призначено до розгляду. Запобіжний захід стосовно обвинувачених обрано у виді утримання під вартою./а.с.135 т.1/

25.05.2010 Куп`янським міськрайонним судом Харківської області постановлено вирок, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано винним у вчинені злочинів, передбачених ч.2 ст.153, ч.3 ст.152, 70 КК України та йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі./а.с.236-249 т.1/

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 09.09.2011 (справа №11-1772 2011р.) міру запобіжного заходу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обрану вироком Куп`янського районного суду Харківської області від 25.05.2010 - тримання під вартою змінено у зв`язку із закінченням обраного судом строку покарання, звільнено засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з-під варти з СІЗО №27 м.Харкова, а ОСОБА_7 з Диканевської виправної колонії Харківської області №12 негайно.

Обрано відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд із постійного місця проживання, відібрано у звільнених письмові зобов`язання, передбачені ст.151 КПК України./а.с.24 т.1/

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06.10.2011 вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області скасований, а матеріали кримінальної справи направлені для організації додаткового розслідування Куп`янському міжрайонному прокурору.

Міра запобіжного заходу засудженому ОСОБА_1 з підстав відбування покарання за цим вироком, який не вступив в законну силу, змінена на підписку про невиїзд з постійного місця проживання./а.с.153-156 т.1/

07.12.2011 постановою Куп`янського міжрайонного прокурора Харківської області скасовано постанову старшого слідчого Куп`янської міжрайонної прокуратури Харківської області від 14.12.2004 про відмову в порушенні кримінального переслідування за ст.115 ч.ч.1,2 КК України відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 /а.с.157 т.1/

16.12.2011 постановою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області (справа №4-256/11/2023) відносно ОСОБА_1 підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого п.10, 12 ч.2 ст.115 КК України, обвинуваченого за ч.3 ст.152, ч.2 ст.153 КК України, обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою./а.с.25 т.1/

23.12.2011 постановою ст. слідчого СУ ГУМВС України в Харківській області кримінальну справу №55040056 прийнято до провадження./а.с.158 т.1/

12.03.2012 старшим слідчим СУ ГУМВС України в Харківській області винесено постанову про закриття кримінальної справи №55040056 на підставі п.2 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року) у зв`язку з відсутністю складу злочину за фактом вбивства ОСОБА_4 , сполученого з її зґвалтуванням та насильницьким задоволенням статевої пристрасті в неприродній формі за п. п. 10, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 КК України./а.с.26 т.1/

12.03.2012 старшим слідчим СУ ГУМВС України в Харківській області виділено із матеріалів кримінальної справи №55040056 матеріали кримінальної справи №55040055 по обвинуваченню у т.ч. ОСОБА_1 за ч.2 ст.153 КК України по факту задоволення статевої пристрасті з ОСОБА_8 та її зґвалтування в окреме провадження./а.с.160-161 т.1/

Вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 03.06.2015 (справа №2023/1367/2012) визнано винним та покарано ОСОБА_1 за ч.2 ст.153 КК України на 7 років позбавлення волі.

У строк відбування покарання ОСОБА_1 зараховано строк перебування під вартою з 11.09.2004 по 09.09.2011, 13.12.2011, 14.12.2011.

На підставі п.4 ч.1 ст.49 КК України ОСОБА_1 від зазначеного покарання звільнено з підстав закінчення строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_1 залишено раніше обрану підписка про невиїзд до набрання вироком законної сили./а.с.162-167 т.1/

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12.11.2015 (справа №1/628/2015) вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 03.06.2015 відносно ОСОБА_1 у порядку ст.365 КПК України змінено на знижено призначене покарання за ч.2 ст.153 КК України з 7 років позбавлення волі до 6 років позбавлення волі.

У відповідності до п.4 ч.1 ст.49 КК України ОСОБА_1 від призначеного покарання звільнено у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності./а.с.169-172 т.1/

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 08.12.2020 (справа №646/4906/19) позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Куп`янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Прокуратури Харківської області про відшкодування моральної шкоди- задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями суду, органу досудового розслідування та прокуратури у вигляді незаконного тримання під вартою за період часу з 11.09.2004 по 12.09.2011 та з 13.12.2011 по 13.04.2012 у розмірі 80 166,67 грн./а.с.100-106- т.2/

Згідно даних оперативно-довідкової картотеки державної установи «Харківський слідчий ізолятор» Плахотін М.М. заарештований 11.09.2004, до установи прибув 06.10.2004 з ізолятору тимчасового тримання Куп`янського МРВ за скоєння злочину, передбаченого ст.115 ч.2 п.12 КК України.

Звільнений 12.09.2011 з установи згідно ухвали Апеляційного суду Харківської області від 09.09.2011 керуючись ст.ст.165 ч.3, 343, 357-359 КПК України міру запобіжного заходу змінено на підписку про невиїзд у зв`язку з закінченням строку покарання, звільнено з-під варти.

Заарештований 13.12.2011 Куп`янським МВ ГУМВС України в Харківській області за скоєння злочину, передбаченого ст.115 ч.2 п.10,12, 152 ч.3, 153 ч.2 КК України.

Вибув з установи 11.01.2012 до ізолятора тимчасового тримання Куп`янського МВ ГУМВС в Харківській області для доставки до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області.

Звільнений 13.04.2012 згідно постанови Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 13.04.2012 керуючись ст.ст.148-151, 165-1, 165 ч.2, 237, 240, 244, 245, 253, 254 КПК України міру запобіжного заходу змінено на підписку про невиїзд. Звільнений із зали суду./а.с.175 т.1/

При постановлення рішення, суд першої інстанції виходив із того, що у період часу із 14.12.2004 по 17.02.2005, тобто 65 днів, позивач ОСОБА_1 утримувався під вартою без будь-яких правових підстав, що є достатньої підставою для відшкодування моральної шкоди, розмір якої судом обраховано у відповідності до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» з розрахунку: 6 000,00 грн. х 2 міс. + 200,00 грн. х 5 дні.

Також судом установлено, що у період із 15.12.2004 по 12.03.2012 (з дня пред`явлення обвинувачення у вчинення злочину до закриття провадження у справі з реабілітуючих обставин) позивач обвинувачувався у вчиненні тяжкого насильницького злочину, що є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди, розмір якої обрахованого судом із застосуванням ст.13 указаного Закону із розрахунку: 6 000,00 грн. х 90 міс. + 200,00 грн. х 3 дні.

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції не погоджується з таких підстав.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Цим законом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Відповідно до статті 1 Закону №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України №266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону №266/94-ВР).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України №266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №686/23731/15-ц моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тому суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі №751/4400/21).

У відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У справі, що переглядається, районний суд визнав наявними підстави для відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним триманням позивача під вартою у період часу з 14.12.2004 по 17.02.2005, а також перебування під слідством та судом у період часу з 09.09.2004 по 12.03.2012.

При постановленні такого рішення поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що позивачем уже було реалізовано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави. Так, у межах розгляду справи №646/4906/19 позивач, в обґрунтування завданої моральної шкоди, серед іншого, вказував на беззаперечний та документально підтверджений факт, що він утримувався під вартою за ініціативою органу досудового розслідування та прокуратури на підставі нічим не підтвердженого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, провадження за яким було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

У вказаній справі судом безпосередньо досліджувалися обставини перебування позивача під вартою поза межами строку призначеного покарання та, із урахуванням обсягу заподіяної шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, перебування протягом тривалого часу під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, на підставі положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» стягнуто на користь позивача моральну шкоду за період з 11.09.2004 по 12.09.2011 та з 13.12.2011 по 13.04.2012 у розмірі 80166,67 грн, визначивши розмір такого відшкодування з урахуванням засад розумності та справедливості.

За встановлених обставин, враховуючи, що указаним судовим рішенням у справі №646/4906/19 охоплюється період перебування позивача під вартою із 14.12.2004 по 17.02.2005 у цій справі (№646/1758/18), апеляційний суд визнає відсутніми підстави стягнення моральної шкоди у відповідній частині, як і підстави стягнення шкоди, обумовленої звинуваченням у скоєнні тяжкого злочину, в якому згодом кримінальне провадження відносно позивача було закрито за відсутності складу злочину. Указані обставини становили предмет дослідження суду у справі №646/4906/19 в контексті тривалого перебування під вартою і судом були застосовані норми ч.1 ст.1176 ЦК України та п.5 ст.3, ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Повторне застосування наведених норм закону в аспекті безпідставного перебування під слідством та судом, що полягає у закритті кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення,на думку апеляційного суду, не відповідатиме завданням цивільного судочинства, яке має бути справедливим (ч.1 ст.2 ЦПК України). Оскільки матиме наслідком подвійне обрахування розміру відшкодування, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, тоді як відшкодування має виключно компенсаційний, а не каральний або обтяжуючий характер.

За встановлених обставин, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги прокуратури та вбачає підстави для її задоволення і скасування рішення районного суду із постановленням нового про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги позивача колегія суддів відхиляє, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, а тому не можуть бути спростовані загальним посиланням на практику Європейського суду з прав людини, сформовану у справах «Василевський і Богданов проти Росії», «Камбер проти Сполученого Королівства», «Аттард проти Мальти». При цьому, апеляційний суд враховує, що позивач, як потерпілий від затримання, здійсненого всупереч положення статті 5 Європейської конвенції з прав людини, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування, реалізоване ним у справі №646/4906/19, рішення у якій набуло законної сили.

Відтак, установивши відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, колегія суддів відхиляє наведену позивачем у доводах апеляційної скарги практику Верховного Суду щодо збільшення розміру стягнення. Інші доводи апеляційної скарги позивача є ідентичними підставам звернення до суду, не ґрунтуються на доказах та законі, а тому на їх підставі не може ґрунтуватися рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення; апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити, скасувати рішення районного суду із постановленням нового про відмову в задоволенні позову, визнавши додаткове рішення від 09.08.2021, як невід`ємну частину рішення, таким, що втратило силу.

Згідно ст.141 ЦПК України понесені Харківською обласної прокуратурою витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 8124 грн. необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 ч.4, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 17 травня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Харківської області про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Компенсувати Харківській обласній прокуратурі понесені нею судові витрати у розмірі 8124 грн. судового збору за апеляційну скаргу за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19.10.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді А.І. Дорош

Ю.В. Дряниця