Суддя Черняк В. Г.
Справа № 644/34/23
Провадження № 2/644/155/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2023 року м. Харків.

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Черняка В.Г.,

за участю:

секретаря судових засідань Анохіної А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №329-к від 22.11.2022 р. про звільнення ОСОБА_3 , поновити ОСОБА_3 на посаді електромонтера головного щита керування електростанцією ІV групи кваліфікації електричного цеху та стягнути з Акціонерного товариства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовані тим, що з 13.04.2005 р. відповідно до наказу №31 к від 13.04.2005 р. була прийнята електромонтером по ремонту апаратури в електричний цех Державного підприємства «Северодонецька ТЕЦ». 17.10.2006 р. згідно наказу №67 к від 17.10.2006 р. позивач переведена електромонтером головного щита керування електростанції IV групи кваліфікації котлотурбинного цеху №1 у тому ж цеху. З грудня 2016 року знаходилась у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами. ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_4 . Окрім малолітнього сина ОСОБА_4 , виховує сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є інвалідом 2 групи з дитинства. 01.11.2019 року відповідно до наказу № 221-к від 01.11.2019 р. переведена в цех електрозабезпечення та зв`язку електромонтером головного щита керування електростанцією IV групи кваліфікації. 08.09.2021 р. Державне підприємство «Северодонецька теплоелектроцентраль» перейменовано в Акціонерне товариство «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль». 31.03.2022 р. надано відпустку по догляду за дитиною до шестирічного віку з 26.02.2022 р. по 25.02.2023 р. 15.06.2022 р. взята на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується відповідною довідкою № 6332-. 01.12.2022 р. на засобами «Нової пошти» отримала поштовий конверт , у вкладенні якого знаходився наказ від 22.11.2022 року № 329-к про звільнення у зв`язку із відсутністю на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль, п.8-3 ч.1 ст. 36 КЗпП України. При цьому підставою звільнення були: акт про відсутність на робочому місці працівників понад 4 місяці поспіль та відсутності інформації про причини такої відсутності від 21.11.2022 р. №1, службова записка начальника відділу кадрів, службова записка начальника цеху електрозабезпечення та теплової автоматики. Крім того, у вкладенні отриманого поштового конверту знаходилась трудова книжка. Вказане звільнення з посади електромонтера головного щита керування електростанцією IV групи кваліфікації електричного цеху на, думку позивача ОСОБА_3 , є незаконним, безпідставним та таким, що порушує норми права законодавства про працю. Крім того, позивач ОСОБА_3 просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., яка полягає у моральних стражданнях, приниженні, втрати нормальних життєвих зв`язків, скрутному матеріальному становищі.

Ухвалою суду від 05.01.2023 року провадження по справі відкрито, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження.

03.08.2023 року відповідачем АТ «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначає, що приблизно 25.06.2022 року, після окупації м. Сєвєродонецьк, невстановлені особи захопили майно та приміщення АТ «Сєвєродонецька ТЕЦ», після чого було втрачено зв`язок з більшістю працівників ТЕЦ, також, відповідно до вимог чинного законодавства, було вжито заходи щодо переміщення та перереєстрації товариства на підконтрольну територію, у зв`язку з чим було змінено місцезнаходження відповідача, і з 06.04.2023 р. відповідача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачем, у зв`язку із виробничою необхідністю, вживались заходи щодо встановлення місцезнаходження та зв`язку з усіма працівниками. Встановити місцезнаходження та причини відсутності позивача, станом на день звільнення, не вдалось. Крім того, у своєму відзиві відповідач зазначає, що припинення трудового договору з працівником, який відсутній на роботі понад 4 місяці поспіль, якщо роботодавець не має інформації про причини такої відсутності, -це не звільнення з ініціативи роботодавця, тому не діють обмеження на звільнення, що встановлені у ч.3 ст. 184 і ст. 186-1 КЗпП щодо вагітних, одиноких жінок із дитиною віком до 14 років, тощо. Також відповідач вказує, що положення Закону №2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням зазначеному Закону також можуть або повинні застосовуватись у відносинах між працівником та роботодавцем. Крім того, вимогу про відшкодування моральної шкоди відповідач вважає необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів того, що їй було нанесено моральних страждань з вини роботодавця. Просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

03.08.2023 р. позивачем надано відповідь на відзив. Позивач вважає, що твердження відповідача, щодо невдалих заходів встановлення місцезнаходження позивача ОСОБА_3 ,, спростовуються самим же відповідачем, оскільки останній направив наказ про звільнення на адресу позивача, таким чином, відповідач був обізнаний і про місцезнаходження позивача, і про причини неявки на роботу, і законні підстави відсутності на робочому місці у зв`язку із перебуванням у відпустці по догляду за дитиною.

Ухвалою суду від 01.09.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду в судове засідання.

Представник позивача адвокат Пацурковська О.М. в судовому засіданні підтримала позовну заяву та просила суд її задовольнити в повному обсязі.

Відповідач АТ «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» проти позовних вимог заперечував, просив відмовити в позові в повному обсязі.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»

Відповідно до п.п. 3,4 п. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України.

За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 13.04.2005 р. відповідно до наказу №31 к від 13.04.2005 р. була прийнята на посаду електромонтера по ремонту апаратури в електричний цех Державного підприємства «Северодонецька ТЕЦ».

17.10.2006 р. згідно наказу №67 к від 17.10.2006 р. позивач ОСОБА_3 переведена на посаду електромонтера головного щита керування електростанції IV групи кваліфікації котлотурбинного цеху №1 у тому ж цеху.

З грудня 2016 року знаходилась у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 01.03.2017 року Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_6 .

Окрім того, позивач виховує сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є інвалідом 2 групи з дитинства, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_2 .

01.11.2019 року відповідно до наказу № 221-к від 01.11.2019 р. позивач ОСОБА_3 переведена в цех електрозабезпечення та зв`язку на посаду електромонтера головного щита керування електростанцією IV групи кваліфікації.

08.09.2021 р. відповідно до наказів ФДМУ №1578 від 09.2021 р., №2112 від 26.11.2021 р., №2178 від 06.12.2021 р. Державне підприємство «Северодонецька теплоелектроцентраль» перейменовано в Акціонерне товариство «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль».

Відповідно до наказу № 31.03.2022 р. № 87-к позивачу ОСОБА_3 надано відпустку по догляду за дитиною до шестирічного віку з 26.02.2022 р. по 25.02.2023 р.

15.06.2022 р. взята на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується відповідною довідкою № 6332-.

01.12.2022 р. ОСОБА_3 засобами «Нової пошти» отримала поштовий конверт, у вкладенні якого знаходився наказ № 329-к від 22.11.2022 року про звільнення останньої, у зв`язку із відсутністю на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль, п.8-3 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.4 ст. 179 КЗпП України за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Згідно з ч.7 ст. 179 КЗпП України у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, одному з батьків дитини в обов`язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Відповідно до наказу № 31.03.2022 р. № 87-к позивачу ОСОБА_3 надано відпустку по догляду за дитиною до шестирічного віку з 26.02.2022 р. по 25.02.2023 р.

Відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Так, згідно з матеріалами справи 01.12.2022 р. ОСОБА_3 засобами «Нової пошти» отримала поштовий конверт, у вкладенні якого знаходився наказ № 329-к від 22.11.2022 року про звільнення останньої, у зв`язку із відсутністю на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль, п.8-3 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом № 2102-IX від 24.02.2022 (із змінами, внесеними згідно з Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022) на території України введено воєнний стан.

15.03.2022 року прийнято Закон України № 2136 - ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин (далі Закон 2352).

Зазначеним законом було внесено зміни і в Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України). Зокрема, частину першу статті 36 КЗпП України («Підстави припинення трудового договору») доповнено пунктом 8-3 -відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.

З дати набрання чинності Закону 2352, у випадках, коли відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності затягнеться на 4 місяці поспіль і більше, роботодавець має можливість скористатися вищевказаною новою підставою для розірвання трудового договору з таким працівником.

Для припинення дії трудового договору за 8-3 статті 36 КЗпП України мають бути одночасно дотримані дві обов`язкові умови:

1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад 4 місяці поспіль;

2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад 4 місяці поспіль (при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності).

У випадку невиконання одночасно двох наведених умов суд може визнати незаконним звільнення відповідно до такої підстави, наприклад, якщо працівник доведе, що протягом 4 місяців він інформував роботодавця про причини своєї відсутності.

У відзиві відповідач зазначив, що Акціонерним товариством «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль», у зв`язку із виробничою необхідністю, вживались заходи щодо встановлення місцезнаходження та зв`язку з усіма працівниками. Встановити місцезнаходження та причини відсутності позивача, станом на день звільнення, не вдалось.

Однак, дане твердження відповідача, щодо невдалих заходів встановлення місцезнаходження позивача ОСОБА_3 ,, спростовуються самим же відповідачем, оскільки останній направив наказ про звільнення на адресу позивача, таким чином, відповідач був

обізнаний і про місцезнаходження позивача, і про причини неявки на роботу, і законні підстави відсутності на робочому місці у зв`язку із перебуванням у відпустці по догляду за дитиною.

Диспозиція п.8-3 ч.1 ст. 36 КЗпП України передбачає звільнення працівника, у зв`язку із відсутністю на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль, а не відсутності інформації щодо місцезнаходження працівника.

Таким чином, з викладеного вбачається, що відповідач звільнив ОСОБА_3 без законної на те підстави, оскільки останньому достеменно було відомо про причини відсутності на роботі ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з наказу № 31.03.2022 р. № 87-к про надання позивачу ОСОБА_3 відпустки по догляду за дитиною до шестирічного віку з 26.02.2022 р. по 25.02.2023 р.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем Акціонерним товариством «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» було порушено норми законодавства про працю, а отже, позовні вимоги позивача ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі підлягає задоволенню.

Оцінюючи обґрунтованість аргументів, наведених позивачем в обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд приходить до такого.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості, відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 судам роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності

порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного

звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум,

виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо),

яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних

життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для

організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної

(немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним

орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої

належності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 було заподіяно моральну шкоду діями відповідача, і яка полягає у душевних стражданнях та хвилюваннях, яких вона зазнала, проте, суд не може погодиться з розміром компенсації такої шкоди, яка визначена позивачем в сумі 100 000 грн., оскільки суду не надано доказів на підтвердження того, що позивачу було завдано моральну шкоду у розмірі, визначеним останнєю. У зв`язку з відсутністю таких фактичних даних, що свідчили б про наявність обставин, які мають істотне значення для вирішення питання щодо обґрунтованості заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди саме в розмірі, який визначений позивачем, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Визначаючи розмір грошової компенсації моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_3 внаслідок дій відповідача, суд виходить з принципів розумності і справедливості та приходить до висновку, що 10 000 грн. буде справедливою і достатньою мірою компенсації моральної шкоди, яка була спричинена позивачу.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач ОСОБА_3 звільнена від сплати судового збору на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05.01.2023 року з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1180,06 грн., тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», чітко визначено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання роботодавцем про це наказу (розпорядження), що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Таким чином, законодавство передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі шляхом видання відповідного наказу, незалежно від того, чи буде дане рішення суду в подальшому оскаржуватися.

Відповідно до ч.8 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі, незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 19, 76, 81, 82, 141, 264, 265, 279, 430 ЦПК України, ст.ст. 5-1, 232, 235, КЗпП України КЗпП, 235, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Акціонерного товариства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» ( Код , місцезнаходження: вул. Шолуденка, б. 1, м. Київ) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» № 329-к від 22.11.2022 року про звільнення електромонтера головного щита керування електростанцією IV групи кваліфікації електричного цеху ОСОБА_3 з роботи з 22.11.2022 року відповідно до п. 8-3 ч.1 ст. 36 КЗпП.

Поновити ОСОБА_3 на роботі в Акціонерному товаристві «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» на посаді електромонтера головного щита керування електростанцією IV групи кваліфікації електричного цеху з 22.11.2022 року.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» в дохід Держави судовий збір у розмірі 1180,96 грн.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_7 на роботі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів, з дня проголошення рішення до Харківського апеляційного суду, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26 жовтня 2023 року.

Головуючий - суддя: В. Г. Черняк