справа № 489/980/23 провадження №2/489/947/23
РІШЕННЯ

Іменем України

25 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Єлишевої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», ПриватБанк) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

встановив:

У березні 2023 року ПриватБанк звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.10.2010 в розмірі 440895,70 грн. та понесені судові витрати.

Як на підставу позовних вимог ПриватБанк вказав, що ОСОБА_3 звернулася до ПриватБанку про надання кредитних послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 20.10.2010, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 померла та станом на дату її смерті утворилася заборгованість в розмірі 440895,70 грн., яка складається із 10680,00 грн. заборгованості по тілу кредита, 21400,61, грн. простроченими відсотками та 408815,09 грн. нарахованою пенею.

На момент відкриття спадщини разом з спадкодавцем проживали відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що підтверджується даними паспортів. 20.03.2021, на виконання вимог частини другої статті 1281 ЦК України, ПриватБанк направив претензію кредитора до Другої миколаївської державної нотаріальної контори, відповідь на яку отримав 29.03.2021. 17.07.2021 ОСОБА_4 направив листи-претензію спадкоємцям, відповіді на які надано не було.

Посилаючись на наведені обставини, ПриватБанк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з спадкоємців.

Відповідач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Ільїна О.В. надав відзив на позов від 12.06.2023 в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування відзиву вказав, що заява від 20.10.2010 не містить відомостей про строк дії кредитного договору, процентна ставка не зазначена. Відсутні у мови й про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, фактично право вимоги у нього виникло 26.02.2015, тобто з моменту порушення ОСОБА_3 відповідного зобов`язання. Відтак. 26.02.2018 сплинув термін позовної давності щодо стягнення заборгованості з померлої, що виключає стягнення боргу з кредитором з спадкоємців. У зв`язку із цим просив застосувати до спірних відносин строк позовної давності.

Крім того, позивачем ненадані докази коли саме він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини. Більш того повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, доданий до позовної заяви, сформовано 29.07.2020. Наведене свідчить про те, що 29.07.2020 позивачу було достовірно відомо про смерть позичальника. Проте претензію кредитора до Другої миколаївської державної нотаріальної контори направлено лише 16.03.2021, згідно відповіді останньої від 24.03.2021. Лист-претензію до відповідача ОСОБА_1 направлено лише 09.07.2021. Таким чином, позивачем пропущений встановлений статтею 1281 ЦК України строк на пред`явлення вимоги кредитора.

Також ПриватБанк не зазначив та не надав жодного доказу про наявність у спадкодавця на праві власності рухомого/нерухомого майна та його вартості, а реєстрація відповідача ОСОБА_1 та позичальника за однією адресою не є безумовним доказом прийняття спадщини, про відповідна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.03.2018 у справі № 489/2924/16-ц.

Позивачем ненадані докази, що відповідач ОСОБА_1 на час відкриття спадщини проживав разом з позичальником та що вказаний відповідач є спадкоємцем померлого, що узгоджується з правовим висновком, висловленим в постанові Верховного Суду по справі № 320/6489/16-ц від 21.08.2019.

Крім того, після смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) розмір заборгованості не залишався незмінним, а позивач продовжував нараховувати відсотки та пеню, що підтверджується наданим ним розрахунком заборгованості станом на 31.07.2020.

Також нарахування пені, яка більш ніж у 35 разів перевищує суму тіла кредиту, згідно статті 625 ЦК України, є несправедливим у розумінні статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить принципам розумності та добросовісності. Тому, з огляду на положення частини третьої статті 551 ЦК України, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру. Таку позицію викладено у постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 902/538/18.

Крім того, нараховані позивачем до сплати зобов`язання після 09.10.2019 фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися для сплати спадкоємцям.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16.03.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Цією ухвалою витребувано від Другої миколаївської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради відомості щодо зареєстрованих осіб з адресою: АДРЕСА_1 , станом на 09.10.2019.

Ухвалою суду від 15.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання, призначене на 25.10.2023, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ПриватБанк причину неявки свого представника в судове засідання не повідомив та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав.

Представник відповідача ОСОБА_1 у поданій до суду заяві просив розгляд справи здійснити за його відсутності та відмовити в позові.

Інший відповідач причину неявки в судове засідання не повідомив, правом на надання відзиву не скористався. Направлена на його адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані з зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду прав людини у справі «Каракуця проти України»).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 зробив висновок, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Враховуючи належне повідомлення сторін про судове засідання та їх обізнаність про судовий розгляд, а також те, що матеріали справи є достатніми для вирішення спору по суті, з урахуванням розумності строків розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та прийняти рішення відповідно до наявних у справі доказів.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За положеннями частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається і встановлено судом, що 20.10.2010 між ПриватБанком та ОСОБА_3 укладено договір у вигляді анкети-заяви заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку № б/н, згідно якої позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Анкета-заява не містить умов про розмір кредиту, нарахування процентів та інших платежів, а також відповідальності позичальника.

Підписавши анкету - заяву відповідач надала свою згоду, що ця заява разом із Пам`ятковою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг, який був наданий для ознайомлення в письмовому вигляді.

Позивач додав до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та копію витягу Умов і Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, підпис на яких позичальника відсутній.

Факт руху грошових коштів на картковому рахунку відповідача позивач підтвердив випискою за період з 07.11.2009 по 30.12.2021, яка згідно яка відповідно до положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, є первинним документом, який підтверджує здійснені по банківському рахунку операції.

На підтвердження кредитних відносин з позичальником ПриватБанк надав довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_3 , згідно якої 07.11.2009 було встановлено кредитний ліміт в розмірі 8500,00 грн., який в подальшому неодноразово змінювався та 08.04.2014 його розмір становив 10100,00 грн., а з 10.01.2020 0,00 грн.

Згідно довідки Приватбанку строк дії останньої перевипущеної позичальнику ОСОБА_3 кредитної картки сплинув 10/17.

Згідно наданого позивачем Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо запису про зміну імені № 1 від 29.07.2020, позичальник ОСОБА_3 змінила своє прізвище на дошлюбне « ОСОБА_5 ».

Із наданої представником відповідача копії рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03.03.2005 у справі № 2-906/2005 встановлено, що шлюб зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , зареєстрований 23.07.1988 розірвано.

Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 1 від 29.07.2020 ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складно відповідний актовий запис про смерть за № 3307.

16.03.2021 ПриватБанк направив до Другої миколаївської державної нотаріальної контори претензію кредитора, в якій просив включити кредиторські вимоги Банку в розмірі 440895,70 грн. в спадкову масу та повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед Банком.

24.03.2021 нотаріальна контора надала відповідь Приватбанку, що серед переліку осіб, на запит яких нотаріус надає інформацію, банки відсутні. Банк як кредитор, може скористатися положеннями статей 1281 1282 ЦК України для стягнення боргу у судовому порядку. Також вказано, що Банком не надано належним чином оформлених документів, що підтверджують смерть особи.

09.07.2021 ОСОБА_4 направив листи-претензію на адресу відповідачів (вказана адреса: АДРЕСА_1 ) з вимогою погасити заборгованість позичальника в розмірі 440895,70 грн.

Згідно витягів з реєстру територіальної громади міста Миколаєва «Про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні» № 16.27- та № 16.27-, сформованих на запит суду, встановлено, що місцем реєстрації проживання відповідача ОСОБА_1 з 18.10.2005 є адреса: АДРЕСА_1 , а відповідача ОСОБА_2 , з 10.02.2021 АДРЕСА_2 .

Відповіддю Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської Міської ради від 02.04.2023 № 19.03.03-11/1129/23 підтверджується, що станом на 09.10.2019 за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 325968815 від 16.03.2023 право власності на квартиру АДРЕСА_3 на праві спільної часткової власності зареєстроване за ОСОБА_1 , якому належить 2/3 частки, та ОСОБА_3 , частка якої складає 1/3.

Згідно розрахунку заборгованості позивача станом на дату її смерті утворилася заборгованість в розмірі 440895,70 грн., яка складається із 10680,00 грн. заборгованості по тілу кредита, 21400,61, грн. простроченими відсотками та 408815,09 грн. нарахованою пенею.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

За статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282 ЦК України.

Згідно зі статтею 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Виникнення у спадкоємців у разі прийняття спадщини обов`язку сплатити заборгованість боржника узгоджується зі змістом статті 1218 ЦК України, яка визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Вказані положення законодавства забезпечують дотримання балансу прав та інтересів усіх учасників цих правовідносин. Зокрема, спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок сплатити заборгованість спадкодавця, проте виключно в межах вартості отриманого у спадщину майна. У свою чергу кредитор, укладаючи договори кредитування, може бути упевненим у сплаті йому заборгованості позичальника, у разі його смерті, за рахунок спадкового майна, яке прийняли спадкоємці боржника.

Такий принцип регулювання спірних правовідносин ґрунтується на засадах розумності, пропорційності і справедливості та виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна, що призведе до безпідставного погіршення їх майнового стану у зв`язку з виконанням зобов`язання, стороною якого вони не є і згоди на укладення якого не надавали.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.10.2021 у справі № 552/4892/19, від 09.11.2022 у справі № 295/15702/20.

При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора необхідно з`ясувати коло спадкоємців, встановити належність спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартість отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника (постанова Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 306/2000/16-ц).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами п`ятою - сьомою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також в інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно витягу із Спадкового реєстру №72036289 від 04.04.2023, наданого на виконання ухвали суду від 16.03.2023, спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не заводилася.

Матеріали справи не містять доказів звернення до нотаріальної контори і відповідачів, а також інших осіб, які могли бути спадкоємцями.

Як встановлено судом вище, шлюб з між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було розірвано до відкриття спадщини, а відтак ОСОБА_2 не є спадкоємцем майна, що залишилося після смерті його колишньої дружини.

Крім того, місце проживання вказаного відповідача з 10.02.2021 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд звертає увагу, що реєстрація на момент відкриття спадщини відповідачів за однією адресою з позичальником, що на думку позивача свідчить про фактичне прийняття ними спадщини, не є безумовним доказом того, що позичальник дійсно проживала разом із відповідачами, та те, що останні є особами, які відповідно до вимог частини третьої статті 1268 ЦК України прийняли спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Позиція з приводу того, що спільність реєстрації місць проживання відповідача та позичальника не є беззаперечним доказом встановлення факту їх постійного проживання однією сім`єю та саме по собі не може свідчити про прийняття відповідачем спадщини підтверджується постановами Верховного Суду від 31.05.2018 в справі № 661/2808/16-ц, від 11.07.2018 в справі № 551/19/17, від 15.03.2018 в справі № 489/2924/16-ц.

Щодо іншого відповідача ОСОБА_1 , який є власником 2/3 частини квартири, співвласником якої була позичальник та за адресою якої вказаний відповідач був зареєстрований на момент відкриття спадщини, то це не дає суду достатніх підстав вважати про фактичне прийняття ним спадщини, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів його родинних відносин з померлою, також його фактичного проживання за адресою спадкового майна.

Не містять матеріали справи доказів належності до спадкоємців і інших осіб, які були зареєстровані за адресою спадкового майна, що не надає суду можливості визначити дійсне коло спадкоємців.

Також матеріали справи не містять доказів вартості спадкового майна, що є обов`язковою умовою покладення на спадкоємців обов`язку з відшкодування кредитору заборгованості позичальника.

Також, суд не погоджується із розрахунком заборгованості, оскільки, як встановлено вище, анкета-заява не містить істотних умов щодо нарахування процентів та недоїмки у вигляді пені, які включені позивачем в розрахунок заборгованості.

З цього приводу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) викладено правову позицію про те, що Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений. Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Матеріали справи не містять підтверджень того, що позичальник розуміла умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи банку ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву.

Тому, додані до позову умови та правила надання банківських послуг та тарифи банку, не можуть бути належними доказами на підтвердження заборгованості, оскільки ці докази повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити відповідні зміни до умов та правил споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 по справі № 6-16цс15.

Таким чином, розрахунок позивача в частині заборгованості по простроченим відсоткам (21400,61 грн.) та пені (408815,09 грн.) є недоведеним.

Щодо заборгованості по кредиту в розмірі 10680,00 грн., яка хоч і підтверджена позивачем доказами, але з урахуванням недоведеності належними і допустимими доказами прийняття спадщини відповідачами та вартості спадкового майна, це не дає суду підстави для задоволення позову в частині доведеної заборгованості.

Такий висновок суду відповідає висновку Верховного Суду, наведеному в постанові від 27.02.2023 у справі № 572/1497/22.

Представник відповідача ОСОБА_9 крім відзиву на позов, звернувся до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. В заяві вказав, що відповідно до розрахунку заборгованості право на стягнення заборгованості у позивача виникло 26.02.2015, тобто з моменту порушення ОСОБА_3 взятого грошового зобов`язання. Тому, 26.02.2018 сплинув трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України. Також зазначає, що згідно надано позивачем повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, який сформовано 29.07.2020, позивачу з цієї дати було достовірно відомо про смерть позичальника. Проте претензію кредитора до Другої миколаївської нотаріальної контори ПриватБанком направлено лише 6.03.2021, що підтверджується відповідаю нотаріальної контори від 24.03.2021.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18) зроблено висновок, що «оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. […] Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. […] Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань».

У постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 758/8549/15-ц (провадження № 61-8438св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 1281 ЦК України та зазначено, що вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

Як вказано представником відповідача та підтверджується доданими позивачем до позову письмовими доказами, а саме Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 1 від 29.07.2020, позичальник ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, надання позивачем повного витягу з державного реєстру підтверджує факт обізнаності ПриватБанку з 29.07.2020 про смерть ОСОБА_3 .

Між тим, незважаючи на наведене претензію кредитора ПриватБанк направив до нотаріальної контори 16.03.2021, а відповідачам лист-претензію 09.07.2021.

Отже ПриватБанк пропустив передбачений, частиною третьою статті 1281 ЦК України, шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до спадкоємця, оскільки у даному випадку такий строк сплинув 29.01.2021, що відповідно до частини четвертої наведеної норми позбавляє кредитора права вимоги.

Враховуючи наведене та наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з наведених вище мотивів.

Так як суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову по суті, підстави для відмови в задоволенні прозову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності відсутні.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, де зазначено, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

У зв`язку із відмовою в позові, відповідно до статті 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати на відповідачів не покладаються.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д;

відповідач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , реєстрація місця проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , реєстрація місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 25.10.2023.

Суддя І.В.Коваленко