МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ_ __ _
Пр. №2/521/4212/23
24 жовтня 2023 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Сегеди О.М.,
при секретарі Замниборщ А.С., за участю
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: ОСОБА_4 , посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі договору дарування від 22 листопада 2006 року за реєстровим № 3722 належить 42/100 частини квартири АДРЕСА_1 .
Позивач зазначила, що в даній квартирі вона проживає з моменту реєстрації її місця проживання, а саме з 14 лютого 2007 року .
Крім того, на даний час у частині квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, зареєстрована, але не проживає з 2007 року, її рідна донька ОСОБА_5 , відповідачка у справі.
Вказувала, що тривалий час з відповідачкою вони не підтримують будь-яких сімейних відносин.
Відповідачка квартирою не цікавиться, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей в квартирі не тримає.
Посилаючись на порушення своїх прав, як власника 42/100 частин квартири АДРЕСА_1 , позивачка просила суд визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право на користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 19 червня 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 15).
Ухвалою суду від 26 вересня 2023 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 28).
Представник позивачки, діюча за дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 22 травня 2023 року №520 в судовому засідання підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, надала заяву про розгляд справи в порядку заочного провадження (а.с. 3, ).
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомила, у встановлений судом строк відзиву на позов не надала (а.с. 21).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомив (а.с. 22).
Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку з неявкою відповідачки та не повідомленням нею про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд, зі згоди позивача, вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29 розділу першого та главою 32 розділу другого книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору дарування від 22 листопада 2006 року за реєстровим № 3722 належить 42/100 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5).
23 грудня 2006 року право власності ОСОБА_2 на 42/100 частини квартири АДРЕСА_1 було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (а.с. 6).
Отже, єдиним власником 42/100 частини квартири АДРЕСА_1 на даний час є позивачка.
Крім того, факт реєстрації ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №116445 від 16 червня 2023 року (а.с. 12-13).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 перебуває з 2014 року в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7 звор.).
Встановлено, що відповідачка ОСОБА_6 з 28 березня 2007 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , але в ній не проживає (а.с. 7).
Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 28 березня 2007 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 за згодою ОСОБА_2 , якій частина вказаної квартири належить на праві власності на підставі договору дарування від 22 листопада 2006 року за реєстровим № 3722.
Отже, право відповідачки на користування спірною житловою площею виникло за згодою її матері, власника частини квартири.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачка, як власник 42/100 частини квартири АДРЕСА_1 , має право вимагати визнання відповідачку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування вказаною квартирою.
Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідачка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 втратила право користування частиною квартири АДРЕСА_1 , оскільки не проживає у ній з 2007 року, а своєю реєстрацією у частині квартири позивача, остання обмежує її право власності.
На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом.
Таким чином, рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації.
Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою.
Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідачки ОСОБА_5 з реєстраційного обліку.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказіу м. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідачкою по справі до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідачка також розпорядилася на власний розсуд.
За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Судовий збір у справі складає 1073,60 грн., які не сплачені позивачкою при зверненні до суду, оскільки на підставі Закону України вона, як інвалід 2 групи звільнена від сплати судового збору (а.с. 3).
Оскільки позовні вимоги задоволенні у повному обсязі, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
Керуючись ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 322, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 284, 288, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1 , що належить на праві власності на підставі договору дарування від 22 листопада 2006 року за реєстровим № 3722 ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 24 жовтня 2023 року.
Суддя: О.М. Сегеда