КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/4617/21

номер провадження: 22-ц/824/5036/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Гуля В.В., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника державного підприємства «Антонов» - Сингаївської Оксани Анатоліївни на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року у складі судді Журибеди О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Антонов» про визнання незаконними дій роботодавця щодо відсторонення від роботи та запровадження простою, стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Антонов» (далі - ДП «Антонов»), у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 23 листопада 2021 року просив:

визнати незаконним та скасувати розпорядження директора авіаційного транспортного підрозділу (далі - АТП) ДП «Антонов» Харченка М.Г. від 16 листопада 2020 року № 426/АТП;

визнати незаконним дії ДП «Антонов» стосовно запровадження щодо ОСОБА_1 простою з 15 грудня 2020 по 19 липня 2021 року (включно);

стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за період з 15 грудня 2020 року по 19 липня 2021 року (включно) у сумі 476 972 грн 38 коп. (в тому числі всі податки та обов`язкові збори).

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 22 березня 2004 року ОСОБА_1 працює на ДП «Антонов». 01 листопада 2019 року позивач був переведений начальником відділу планування та керування польотами ДП «Антонов».

Вказував, що 13 листопада 2020 року після робочого дня о 18 год 51 хв. директор АТП ДП «Антонов» з невідомих йому причин підписав розпорядження, відповідно до якого його було відсторонено від виконання обов`язків та призначено виконуючим обов`язків за його посадою ОСОБА_2 (начальника зміни відділу керування та планування польотами). Зазначав, що дане розпорядження, яке не було належним чином оформлено (надруковане не на офіційному бланку, не мало реєстраційного номеру, дати) було розіслано всім працівникам відділу керування та планування польотами (В-255). Зазначав, що 14 листопада 2020 року він зателефонував директору АТП ДП «Антонов» щоб доповісти про стан виробничих процесів, а також попросив пояснити підстави та ціль видання розпорядження про його відсторонення від виконання обов`язків, однак останній не навів жодної підстави його відсторонення та пояснив, що він далі буде продовжувати виконувати роботу та залишається контактною особою ДП «Антонов» в авіаційних державних органах іноземних країн, але тимчасово виконувати його обов`язки буде ОСОБА_2 . Зважаючи на те, що ОСОБА_2 ніколи не виконував обов`язків, які за посадою виконував позивач, та не мав належного рівня кваліфікації щодо планування польотів, то позивач повідомив директору АТП ДП «Антонов», що такі його дії створюють ситуацію для можливих маніпуляцій його відповідальністю, а тому він не може погодитись на зазначене.

Зазначав, що він мав біля 200 днів невикористаної відпустки, починаючи з 2013 року, а тому 16 листопада 2020 року він написав заяву на відпустку на 28 діб до 14 грудня 2020 року. Указував, що 22 листопада 2020 року йому обмежили можливість доступу до його корпоративної пошти, а також до корпоративного сайту «www.antonov.kiev.ua» за його особистим логіном та паролем. 30 листопада 2020 року йому без попередження було відключено службовий телефон, а з 15 грудня 2020 року - заблокували перепустку на робоче місце. Також йому стало відомо, що після його виходу з відпустки (15 грудня 2020 року) розпорядження про його відсторонення від роботи було видано директором АТП ДП «Антонов» Харченком М.Г. 16 листопада 2020 року за № 426/АТП.

Вказував, що про відсутність в його діях порушень трудової дисципліни свідчать висновки комісії, яка була створена 24 грудня 2020 року наказом № 2773 з метою перевірки фактів, що викладені в службовій записці від 17 грудня 2020 року №263/425. Указував, що такої підстави його відсторонення від роботи, як проведення комісією перевірки службової записки, нормами трудового законодавства України не передбачено. Більш того, його відсторонення мало місце 16 листопада 2020 року, а комісія була створена лише 18 грудня 2020 року. Зазначав, що не дивлячись, на відсутність правових підстав для його відсторонення від роботи, він до 01 березня 2020 року не був не допущений до роботи.

З розрахункового листа за грудень 2020 року та січень 2021 року позивачу стало відомо, що після його виходу з відпустки йому нараховувався простій не з вини працівника. Вказував, що жодного документу про те, що на ДП «Антонов» призупинено роботи, в яких позивач бере участь за посадою, і що в структурному підрозділі, в якому він працює, оголошено простій, видано не було.

Зазначав, що в результаті незаконного рішення роботодавця, а саме, додатку № 1 до наказу від 26 лютого 2021 року № 1798к «Щодо оголошення періоду простою працівників підприємства» його включено до переліку працівників відділу 255 ДП «Антонов», які перебуватимуть на простої не з вини працівників у період з 01 березня 2021 року по 31 березня 2021 року. Вважав, що зазначене не відповідає вимогам діючого законодавства. Також відповідно до п.3 наказу від 26 лютого 2021 року № 1798к для працівників підприємства оголошено простій не з вини працівників у період з 01 березня 2021 року по 31 березня 2021 року з метою запобігання виникненню та поширенню коронавірусної інфекції, попередження виникненню виробничої ситуації, небезпечної для життя та здоров`я співробітників, за відсутності необхідних організаційно-технічних умов. Указував, що п.1 наказу від 26 лютого 2021 року № 1798к доручено керівникам за напрямками роботи у строк до 26 лютого 2021 року проаналізувати з врахуванням зростання обсягів робіт на підприємстві, в тому числі, пов`язаних з необхідністю виконання контракту по літаку АН-178, виробничу необхідність у залученні підлеглих працівників до виконання виробничих завдань у період з 01 березня 2021 року по 31 березня 2021 року та здійснити організаційні заходи для залучення до роботи максимально можливої кількості працівників, які будуть безпосередньо задіяні у виконанні виробничих завдань.

Вказував, що від початку запровадження у березні 2020 року карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, відділ планування та керування польотами, який він очолює, не припиняв свою роботу. Весь персональний склад відділу планування та керування польотами віднесено до осіб, які будуть виконувати невідкладні роботи із життєзабезпечення діяльності АТП. Крім цього, відповідно до наданих позивачу розрахункових листків за 2020 рік, кожен місяць йому нараховувалась винагорода за високий професіоналізм та якість роботи, премія за виконання найважливіших планових завдань. Такі нарахування здійснювались з березня 2020 року по листопад 2020 року. Позивач зазначав, що винагорода та премія складали більше 90% розміру його заробітної плати та свідчили про те, що для виконання його трудових функцій наявні всі необхідні організаційно-технічні умови. Зазначені дії та рішення, на думку позивача, призвели до того, що ним недоотримано значний розмір заробітної плати. Згідно розрахункового листка заробітна плата позивача за вересень 2020 року склала 84 436 грн 52 коп., в жовтні 2020 року - 98 216 грн 15 коп. За розрахунком позивача, внаслідок його незаконного відсторонення та оголошення простою у період з 15 грудня 2020 року по 19 липня 2021 року включно йому було недовиплачено заробітну плату на загальну суму 476 972 грн 38 коп.

З наведених підстав ОСОБА_1 просив його позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження директора АТП ДП «Антонов» від 16 листопада 2020 року № 426/АТП.

Визнано незаконними дії ДП «Антонов» стосовно запровадження щодо ОСОБА_1 простою з 15 грудня 2020 року по 19 липня 2021 року (включно).

Стягнуто з ДП «Антонов» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період з 15 грудня 2020 року по 19 липня 2021 року (включно) у сумі 476 972 грн 38 коп., в тому числі, всі податки та обов`язкові збори.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що простій не може бути використаний як інструмент запобігання поширенню коронавірусної інфекції, оскільки положення ч.2 ст. 34 КЗпП України встановлюють, що у разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Суд першої інстанції вважав, що в даному випадку відповідачем було порушено процедуру щодо оголошення простою позивачу, оскільки були відсутні передбачені ст.34 КЗпП України умови для оголошення простою, тобто зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що простій позивачу був оголошений безпідставно, оскільки зупинення роботи фактично відбулося не з вини працівника, за обставин, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують. При цьому відповідачем не надано належних та допустимих доказів запровадження відповідачем персонально по відношенню до позивача простою протягом червня-липня 2021 року. З огляду на це, а також на факт недоведення до відома позивача інформації про простій, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання незаконними дій відповідача щодо оголошення стосовно позивача простою з 15 грудня 2020 по 19 липня 2021 року (включно) підлягає задоволенню. Також суд дійшов висновку, що оскільки позивачем надано докази отримання значно меншого розміру заробітної плати в період оголошеного щодо нього простою, ніж отримувана ним заробітна плата до такого простою, тому в даному випадку ефективним способом захисту порушеного права буде стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за час оголошення простою в межах заявлених позовних вимог (з 15 грудня 2020 по 19 липня 2021 року (включно), що становить 476 972 грн 38 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ДП «Антонов» - Сингаївська О.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підставою для прийняття оскаржуваного розпорядження про відсторонення позивача від роботи були відомості про можливі зловживання службовим становищем працівниками АТП ДП «Антонов» та можливого порушення ними трудової дисципліни. Тобто відсторонення, фактично було вжито як запобіжний захід, вчинений з метою вивчення, аналізу та проведення перевірку задля забезпечення безпеки роботодавця ДП «Антонов». Тому в даному випадку мав місце саме факт відсторонення позивача від ввіреної ділянки роботи, що не потягнуло порушення або звуження будь-яких його трудових прав або гарантій, у тому числі, щодо заробітної плати, оскільки на її нарахування та виплату розпорядження директора АТП ДП «Антонов» від 16 листопада 2020 року №426/АТП жодним чином не вплинуло. Відтак вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту встановлених правовідносин, а позовна вимога щодо відсторонення позивача від роботи не підтверджується наявними документами в матеріалах справи.

Вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що в позовній заяві позивач об`єднав дві позовні вимоги, які не пов`язані між собою, та не є похідними одна від одної. Так, вимога щодо оскарження наказу про відсторонення позивача стосується правовідносин дотримання відповідачем норм трудового законодавства щодо порядку та підстав відсторонення працівника, у той же час, позовна вимога про дії відповідача з запровадження простою не з вини працівника на підприємстві, є окремою вимогою, яка не пов`язана з відстороненням.

Зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував та не перевірив дотримання позивачем строку звернення до суду передбаченого ст.233 КЗпП України в частині щодо оскарження розпорядження директора АТП ДП «Антонов» від 16 листопада 2020 року №426/АТП про відсторонення позивача від керівництва відділом, оскільки позивач у позовній заяві зазначив, що йому стало відомо про його відсторонення ще 14 листопада 2020 року з розсилки на електрону пошту всім працівникам відділу планування та керування польотами. Тому останнім днем подання позивачем позову в частині оскарження наказу про відсторонення було 16 лютого 2021 року. Проте з позовом до суду позивач звернувся 05 березня 2021 року.

Вказує, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про порушення відповідачем процедури щодо оголошення простою стосовно позивача. Суд не врахував, що у даних правовідносинах прийняття роботодавцем рішення стосовно виведення в простій працівника було обумовлено в першу чергу об`єктивними, незалежними від нього обставинами непереборної сили - введення карантинних обмежень у зв`язку з пандемією COVID-19, що слідувало із обов`язку забезпечити заходи безпеки стосовно працівників у відповідності до вимог нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та наказу Державного концерну «Укроборонпром» № 74 від 12 березня 2020 року та ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на підставі яких підприємством були прийняті відповідні локальні акти. Таким чином вважає, що у даному випадку застосований простій повинен бути визнаний законним, обґрунтованим та об`єктивно необхідним.

Стверджує, що подавши до суду заяву про збільшення позовних вимог, позивач одночасно змінив предмет та підстави позову, що є порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції, про те, що відповідачем порушено процедуру оголошення простою щодо позивача, є хибним, оскільки законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо доведення під підпис працівнику наказу щодо введення на підприємстві простою. При цьому, судом не надано оцінку тим обставинам, що введення простою, яке відбувалися в оскаржуваних періодах 2021 року в умовах пандемії, жодним чином не залежали від волі та прийнятих управлінських рішень керівництвом підприємства.

Вважає, що задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача різниці між фактично виплаченою заробітною платою та середньою заробітною платою за час запровадження простою щодо позивача, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що КЗпП України не передбачено правових підстав стягнення з роботодавця середньої заробітної плати, окрім як у разі поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Таким чином, застосування до даних правовідносин норм щодо стягнення середнього заробітку буде неправильним застосуванням норм матеріального права.

Крім того, у даній справі позивачем, не заявлено позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів про оголошення простою, які нібито порушують його права та інтереси, та відповідно до яких ОСОБА_1 не включався до списку осіб, які виконуватимуть невідкладні завдання і роботи на підприємстві. Відтак вважає, що з урахуванням усталеної практики Верховного Суду позовні вимоги ОСОБА_1 не є ефективним способом захисту порушеного права.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення його позову. Вказує, що застосувавши положення ст. 46 КЗпП України та ч.ч.1,2 КПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нормами КЗпП України визначено виключні підстави відсторонення, таке відсторонення можливе лише в межах закону, який регулює відповідні правовідносини, що узгоджується з практикою Верховного Суду. Оскільки відповідачем не надано доказів щодо кримінального провадження відносно позивача, пред`явлення йому підозри у вчиненні злочинів, чи наявності судового рішення про відсторонення позивача від посади, ухваленого в порядку ст. 157 КПК України, то його відсторонення є незаконним. Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що підставою відсторонення його від роботи на той час були відомості про можливі зловживання службовим становищем працівниками АТП ДП «Антонов» та можливого порушення ними трудової дисципліни, є необґрунтованим, так як відомості про можливе зловживання неконкретизованим колом працівників не може бути законною підставою відсторонення позивача від роботи. Вказує, що ним дотримано строк звернення до суду в частині щодо оскарження розпорядження директора АТП ДП «Антонов» від 16 листопада 2020 року №426/АТП про відсторонення його від керівництва відділом, оскільки таке оскарження мало місце протягом дії карантину у зв`язку з пандемією COVID-19, який не закінчився, а відтак строки для звернення до суду позивачем не пропущені. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ КЗпП України доповнено главою XIX Прикінцеві положення, відповідно до якої під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19), строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про незаконність дій відповідача щодо оголошення позивачу простою встановив порушення відповідачем процедури запровадження простою щодо нього, які полягають у не доведені до його відома інформації щодо оголошення простою. Таким чином, на думку позивача, суд дійшов вірних висновків, що позивач протиправно був позбавлений інформації про період простою, його причини, дату закінчення, режим роботи, робочий час та форму оплати праці. Крім цього, суд першої інстанції констатував, що матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів наявності підстав запровадження відповідачем персонально по відношенню до позивача простою, а тому суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позовна вимога про визнання незаконними дій відповідача щодо оголошення стосовно позивача простою з 05 грудня 2020 року по 19 липня 2021 року підлягає задоволенню, що узгоджується з практикою Верховного Суду. Оскільки право позивача на отримання заробітної плати з 05 грудня 2020 року по 19 липня 2021 року (включно) було безпідставно порушено, тому в даному випадку суд дійшов вірного висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного оголошення простою. Щодо твердження скаржника про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, то, на думку позивача, зазначене не відповідає дійсності, оскільки враховуючи, що в заяві про збільшення позовних вимог заявлено період, протягом якого порушувались права позивача (з 15 грудня 2020 року по 19 липня 2021 року), то суд першої інстанції, виходячи з заявлених вимог і досліджених обставин справи, зробив правильні висновки щодо вирішення цих позовних вимог. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року зупинено провадження у даній справі до закінчення перегляду у Верховному Суді в касаційному порядку цивільної справи № 759/17718/21 за позовом ОСОБА_4 до ДП «Антонов» про визнання незаконними дії роботодавця щодо відсторонення від роботи та запровадження простою і стягнення середнього заробітку.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 759/17718/21 (провадження № 61-12118св22) касаційну скаргу ДП «Антонов» залишено без задоволення. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року у цивільній справі № 759/17718/21 за позовом ОСОБА_4 до ДП «Антонов» про визнання незаконними дії роботодавця щодо відсторонення від роботи та запровадження простою і стягнення середнього заробітку - залишено без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 червня 2023 року поновлено провадження у даній справі.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарг цих висновків не спростовують.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 22 березня 2004 року ОСОБА_1 працює у ДП «Антонов».

01 листопада 2019 року ОСОБА_1 переведений начальником відділу планування та керування польотами ДП «Антонов».

16 листопада 2020 року директор АТП ДП «Антонов» видав розпорядження № 426/АТП, відповідно до якого відсторонив позивача ОСОБА_1 від керівництва відділом планування та керування польотами (В-255), обов`язки начальника відділу поклав на ОСОБА_2 , контроль за виконанням цього розпорядження покладено на начальника відділу авіаперевезень Верстюка А.О. (а.с.12, т.1).

У відповідності до положень ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Чинним законодавством України визначено виключні підстави відсторонення й таке відсторонення можливе лише в межах закону, який регулює відповідні правовідносини.

Так, згідно з ч.ч.1,2 ст. 154 КПК України відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу. Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних суд. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем не надано доказів про відкриття кримінального провадження відносно позивача, пред`явлення йому підозри у вчиненні злочинів, чи наявності судового рішення про відсторонення позивача від посади, ухваленого в порядку ст.157 КПК України.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд дійшов вірного висновку, що у відповідача не було правових підстав для відсторонення ОСОБА_1 від керівництва відділом планування та керування польотами (В-255), у зв`язку з чим суд правильно визнав незаконним та скасував розпорядження директора АТП ДП «Антонов» № 426/АТП від 16 листопада 2020 року.

Відповідно до ст.34 КЗпП України простій це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Згідно зі ст.29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року, з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин.

Підпунктом 2 Пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (із змінами) роботодавцю надано право змінювати режим роботи підприємства.

По справі встановлено, що 17 березня 2020 року Президент ДП «Антонов» Донець О.Д. видав наказ № 2078к «Про простій працівників підприємства». Відповідно до цього наказу з метою виконання заходів органів державної влади та міського самоврядування щодо запобігання поширенню коронавірусу COVID-19, зокрема, щодо запровадження Кабінетом Міністрів України на підставі Рішення Державної комісії з питань техногенної безпеки та надзвичайних ситуацій від 16 березня 2020 року плану протиепідеміологічних заходів, зокрема, обмеження роботи громадського міського транспорту, міжміських перевезень, роботи метрополітену, та враховуючи рекомендації МОЗ України та Держпраці підприємствам всіх форм власності щодо недопущення скупчення значних груп працівників на території підприємств, а також з огляду на заходи, визначені наказом ДК «Укроборонпром» № 74 від 12 березня 2020 року, керуючись ч.1 ст.113 КЗпП України, оголошено простій не з вини працівників у період з 18 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року для працівників підприємства, крім працівників підрозділів, що виконують невідкладні роботи та роботи із життєзабезпечення діяльності підприємства, зазначених у додатку № 1 до даного наказу (п.1); запроваджено з 18 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року дистанційну роботу на дому працівникам підприємства відповідно до додатку №2 до даного наказу (п.2); безпосередні керівники працівників визначених додатком № 2 до даного наказу відповідають за видання виробничих завдань таким працівникам та здійснюють контроль за виконанням працівниками виробничих завдань (п. 4) (а.с.134-135, т.1).

Додатком 1 до цього наказу від 17 березня 2020 року № 2078к ОСОБА_1 включено до переліку працівників ДП «Антонов», які будуть виконувати невідкладні роботи та роботи із життєзабезпечення діяльності підприємства, на період карантину з 18 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року (а.с.136-137, т.2).

У подальшому наказами ДП «Антонов» від 01 квітня 2020 року № 2151к, від 24 квітня 2020 року № 2249 к, від 08 травня 2020 року № 2337к, від 22 травня 2020 року № 2435 к, від 18 червня 2020 року № 2818 к, від 28 липня 2020 року № 3495к, від 31 серпня 2020 року № 4110к, від 30 вересня 2020 року № 4728к, від 30 жовтня 2020 року № 5331к, від 27 листопада 2020 року № 5969к, від 28 грудня 2020 року № 6618к, від 28 січня 2021 року № 759к, від 26 лютого 2021 року № 1798к, від 29 березня 2021 року № 2674к, від 29 квітня 2021 року № 3567к період простою працівників відповідача продовжувався відповідно з 06 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року, з 25 квітня 2020 року по 11 травня 2020 року, з 12 травня 2020 року по 22 травня 2020 року, з 23 травня 2020 року по 22 червня 2020 року, з 23 червня 2020 року по 31 липня 2020 року, з 01 серпня 2020 року по 31 серпня 2020 року, з 01 вересня 2020 року по 30 вересня 2020 року, з 01 жовтня 2020 року по 31 жовтня 2020 року, з 01 листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року, з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року, з 01 січня 2021 року по 31 січня 2021 року, з 01 лютого 2021 року по 28 лютого 2021 року, з 01 березня 2021 року по 31 березня 2021 року, з 01 квітня 2021 року по 30 квітня 2021 року, з 01 травня 2021 року по 31 травня 2021 року.

При цьому додатками № 1 до наказів від 01 квітня 2020 року № 2151к, від 24 квітня 2020 року № 2249к, від 08 травня 2020 року № 2337к, від 22 травня 2020 року № 2435 к, від 18 червня 2020 року № 2818 к, від 28 липня 2020 року № 3495к, від 31 серпня 2020 року № 4110к, від 30 вересня 2020 року № 4728к, від 30 жовтня 2020 року № 5331к, ОСОБА_1 включено до переліку працівників відділу планування та керування польотами (В-255), які будуть виконувати невідкладні роботи із життєзабезпечення діяльності АТП відповідно з 06 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року, з 25 квітня 2020 року по 11 травня 2020 року, з 12 травня 2020 року по 22 травня 2020 року, з 23 травня 2020 року по 02 червня 2020 року, з 23 червня 2020 року по 31 липня 2020 року, з 01 серпня 2020 року по 31серпня 2020 року, з 01 вересня 2020 року по 30 вересня 2020 року, з 01 жовтня 2020 року по 31 жовтня 2020 року, з 01 листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року.

Відповідно до даних довідки про прибутки ОСОБА_1 з березня по грудень 2020 року позивачу з березня по жовтень 2020 року нараховувалась, окрім іншого, премія за виконання найважливіших планових завдань (вид нарахування з кодом 066).

Отже, незважаючи на запровадження в Україні карантину з метою запобігання поширенню коронавірусу COVID-19, ОСОБА_1 виконував невідкладні планові роботи на підприємстві з березня по жовтень 2020 року, так як працював начальником підрозділу, що виконував виробничі завдання, невідкладні роботи, роботи із життєзабезпечення діяльності підприємства.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ці обставини спростовують твердження відповідача про те, що підставою для простою позивача в грудні 2020 року стало введення карантину на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11 березня 2020 року.

Водночас відповідач не надав суду доказів існування інших підстав необхідності оголошення простою ОСОБА_1 , які б свідчили про призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами, відповідач не надав.

Так, відповідно до ч.2 ст.34 КЗпП України, у разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем не надано доказів того, що позивачу пропонувалось переведення на іншу роботу відповідно до ч.2 ст.34 КЗпП України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 стверджував, зокрема, що накази від 27 листопада 2020 року № 5969к, від 28 грудня 2020 року № 6618к, від 28 січня 2021 року № 759к, від 26 лютого 2021 року № 1798к, від 29 березня 2021 року № 2674к та від 29 квітня 2021 року № 3567к, не доводились до його відома.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів повідомлення позивача про оголошення простою, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач протиправно був позбавлений інформації про період простою, його причини, дату закінчення, режим роботи, робочий час та форму оплати праці. Таким чином, відповідачем порушено процедуру оголошення простою щодо позивача.

Установлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом ДП «Антонов» від 31 травня 2021 року №4589к з 01 червня 2021 року простій не з вини працівників для співробітників підприємства припинено (а.с.230, т.1).

Однак, відповідно до листків розрахунку за червень та липень 2021 року ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата з урахуванням його перебування на простої (вид нарахування 88) (а.с. 245-246, т.1).

Водночас ДП «Антонов» не надало суду належних та допустимих доказів про запровадження ним персонально по відношенню до позивача простою протягом червня-липня 2021 року.

З огляду на це, а також на факт недоведення до відома позивача інформації про простій, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовна вимога про визнання незаконними дій відповідача щодо оголошення стосовно позивача простою з 15 грудня 2020 по 19 липня 2021 року (включно) підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ДП «Антонов» на користь позивача різниці між фактично виплаченою заробітною платою, починаючи з 15 грудня 2020 по 19 липня 2021 року (включно), та середньою заробітною платою за час запровадження простою щодо позивача, суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову в цій частині.

Так, згідно з ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно із ст.2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За змістом ч.2 ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Постанова №100) середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяця роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Відповідно до п. 4 цієї постанови № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати . При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Установлено, що в листопаді 2020 року ОСОБА_1 було незаконно відсторонено від роботи, в грудні 2020 року по відношенню до позивача з боку ДП «Антонов» було незаконно запроваджено простій.

Отже, розрахунок середнього заробітку суд вважає вірним зробити, виходячи з заробітної плати позивача за вересень та жовтень 2020 року.

Таким чином, середньогоденний заробіток позивача становить ((84436,52+98216,15) ? (22+21)) = 4 247 грн 74 коп.

Відповідачем не спростовано період, за який позивач просив стягнути суму недоотриманої заробітної плати.

У період з 15 грудня 2020 року по 19 липня 2021 року (включно) було 131 робочих днів (за виключенням днів перебування позивача на лікарняному).

Таким чином розрахунок середнього заробітку, який мав бути нарахований позивачу за період незаконного простою є необхідно здійснити таким чином: 4247,74 ?131 = 556 453 грн 94 коп.

Судом вірно враховано, що протягом березня-червня 2021 року позивачу нараховано заробітну плату під час незаконного простою на загальну суму 79 481 грн 56 коп. (18341,88 + 8875,72 + 8955,01 + 8875,33 + 3124,05 + 8677,93 + 14644,00 + 7987,64).

Отже, позивачем недоотримано за період незаконного простою дохід у розмірі 476 972 грн 38 коп. (556 453 грн 94 коп. - 79 481 грн 56 коп.), який підлягає стягнення з відповідача на користь позивача.

При цьому, колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ч.ч.1,2 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.

Ефективність як критерій способу захисту цивільного права полягає в тому, що його реалізація призведе до відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 658/3048/17.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки у даній справі позивачем надано докази отримання значно меншого розміру заробітної плати в період оголошеного щодо нього простою, ніж отримувана ним заробітна плата до такого простою, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що, в даному випадку ефективним способом захисту порушеного права буде стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за час оголошення простою.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем було пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду в частині позовних вимог про оскарження розпорядження директора АТП ДП «Антонов» від 16 листопада 2020 року №426/АТП про відсторонення позивача від керівництва відділом, відхиляються апеляційним судом з таких підстав.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Разом з тим, Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закону №540-ІХ) внесено зміни до КЗпП України та глава ХІХ «Прикінцеві положення» вказаного Кодексу викладена у наступній редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначенні статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону №540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, який у подальшому постановами Кабінету Міністрів України продовжувався.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500.

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 01 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 9 грудня 2020 року № 1236.

В подальшому, дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 червня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630.

Оскільки позивач отримав розпорядження директора АТП ДП «Антонов» від 16 листопада 2020 року №426/АТП про відсторонення позивача від керівництва відділом, а з даним позовом він звернувся до суду 05 березня 2021 року, тобто в період запровадженого карантину, то з урахуванням положень Закону №540-ІХ, позивачем не було пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не визначився із обраним позивачем способу захисту його порушеного права, оскільки позивачем не заявлено позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів про оголошення простою, суд апеляційної інстанції відхиляє, виходячи з такого.

Як зазначалося вище, за період з 17 березня 2020 року по 30 жовтня 2020 року на ДП «Антонов» було винесено ряд наказів про простій працівників підприємства.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив, зокрема, визнати незаконними дії ДП «Антонов» стосовно запровадження щодо себе простою з 15 грудня 2020 року по 19 липня 2021 року (включно), посилаючись на те, що діями відповідача, які полягали у недоведені до його відома інформації про простій та виплати йому лише частини його звичайного заробітку порушено його конституційне право на працю.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що матеріали справи не містять доказів повідомлення позивача про оголошення простою, він протиправно був позбавлений інформації про період простою, його причини, дату закінчення, режим роботи, робочий час та форму оплати праці.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновки суду першої інстанції щодо обов`язковості надання роботодавцем пропозицій про можливості переведення працівника на іншу роботу під час оголошення простою не з вини працівників є помилковими, оскільки, на думку скаржника, відповідно до ст.34 КЗпП України вирішення питання пропонувати працівнику іншу роботу у разі простою законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до власного трактування відповідачем норм матеріального права.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 20 жовтня 2021 року у справі № 428/11543/19 провадження № 61 -8681 св21) прийшов до висновків, що виходячи з підстав, визначених позивачем, а саме: незаконності виведення в простій та відсторонення від трудового процесу, суду для правильного вирішення справи на виконання завдань цивільного судочинства потрібно встановити: чи дійсно мали місце відсутність організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи позивачем, які зумовлюють призупинення роботи, тобто простій. При виведені позивача у простій, чи була можливість у роботодавця відповідно до вимог ч.2 ст.34 КЗпП України перевести позивача за її згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на весь час простою.

Оцінка доказів у справі щодо обставин повної зупинки роботи ДП «Антонов» або підрозділу, в якому працював позивач є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Крім того, саме по собі прийняття Кабінетом Міністрів України постанови про оголошення карантину не вказує про неможливість виконання роботи на підприємстві, де працював позивач.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справи № 759/17718/21 (провадження № 61-12118св22).

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 759/17718/21 (провадження № 61-12118св22), якою касаційну скаргу ДП «Антонов» залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ДП «Антонов» про визнання незаконними дії роботодавця щодо відсторонення від роботи та запровадження простою і стягнення середнього заробітку - залишено без змін.

У цій постанові Верховний Суд вже надав правову оцінку та визнав необґрунтованими доводи ДП «Антонов» про те що: першопричиною введення простоїв на ДП «Антонов» з 2020 року є обставини, викликані не організаційними і внутрішньогосподарськими процесами діяльності підприємства, а саме об`єктивними, загальновідомими обставинами непереборної сили; законодавство лише в загальних рисах регулює питання введення простою, однак не передбачає порядку та процедури його введення; саме з метою попередження ситуації, небезпечної для життя та здоров`я співробітників, а також через відсутність організаційно-технічних умов для роботи на ДП «Антонов» в оскаржуваний період було оголошено простій для всіх працівників підприємства; для запровадження простою не вимагається згоди працівника; обов`язок роботодавця про доведення під підпис працівнику наказу щодо введення на підприємстві простою законодавством не передбачено; задоволення позовних вимог про стягнення різниці середньої та фактично виплаченої позивачу заробітної плати у період простою є неналежним способом захисту прав робітника та не призводить до їх поновлення у передбачений законом спосіб.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника державного підприємства «Антонов» - Сингаївської Оксани Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: