КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відповідно до якого просив: стягнути з ОСОБА_1 на його користь матеріальну шкоду, завдану під час ДТП у розмірі 105281, 70 грн, моральну шкоду у розмірі 10 000 грн та судові витрати пов`язані з розглядом справи - судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 07 жовтня 2022 року о 21 год. 03 хв. на 19 км. автодороги М-06 Київ-Чоп, сталася ДТП за участі транспортного засобу «MERCEDES-BENS VITO», д/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та транспортного засобу «VOLKSWAGEN», д/н НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_3 , під керуванням водія ОСОБА_4 .

Відповідно до постанови Святошинського районного суду міста Києва від 04 листопада 2022 року у вказаній ДТП визнано винним ОСОБА_1 .

Вказував, що на дату ДТП цивільно-правова відповідальність власника «MERCEDES-BENS VITO», д/н НОМЕР_1 була застрахована відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 207801133 у ПрАТ «СК «ВУСО».

Відповідно до Звіту про визначення матеріального збитку № 19-10/В22 р., дата складання 08 листопада 2022 року вартість відновлювального ремонту КТЗ «VOLKSWAGEN», д/н НОМЕР_3 становить 233 281,70 грн; вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу становить 157 202, 34 грн.

ОСОБА_3 зазначав, що 14 листопада 2022 року страховиком було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі вартості відновлювального ремонту, визначеного на підставі звіту № 19-10/в22, тобто розміру оціненої шкоди з урахуванням зносу, в межах ліміту відповідальності за мінусом франшизи, та йому було виплачено в рахунок відшкодування шкоди 128000 грн.

Предметом позову є стягнення шкоди, а саме різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). В силу вимог норм матеріального права вбачається, що із заподіювача шкоди ОСОБА_1 на користь позивача підлягає до стягнення 105 281,70 грн, що становить різницю між фактичним розміром шкоди, що складає 233 281,70 грн та розміром страхової виплати, що складає 128 000 грн.

Також позивач зазначив, що участь у ДТП, пошкодження його майна безумовно негативно вплинуло на моральний стан позивача та призвело до душевних страждань, тому він просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду 10 000 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду завдану ДТП у розмірі 105 281,70 грн., моральну шкоду у розмірі 1 000 грн та судовий збір 1 152,82 грн, а всього 107 434,52 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що позивач просив стягнути з відповідача не розмір матеріального збитку, визначеного експертом - 29202,34 (157 202,34 - 128 000) грн, а розмір вартості відновлювального ремонту автомобіля новими деталями - 105 281 (233 281,70 - 128 000) грн, натомість на проведення ремонту автомобіля позивач навіть не посилався, а отже докази реальних витрат на проведення ремонту відсутні.

Апелянт вважає, що фактичний розмір шкоди (реальна вартість матеріального збитку), завданої ОСОБА_3 підтверджується звітом №19-10/В22 від 08 листопада 2022 року та складає 157 202,34 грн, а вартість ремонту не підтверджується належними доказами, однак судом першої інстанції проігноровано та не надано цьому оцінку в оскаржуваному рішенні.

В апеляційній скарзі вказано, що на підтвердження заподіяння моральної шкоди та обґрунтування її розміру позивачем не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

Крім того, наголошує, що позивачем було передано свій автомобіль в користування іншим особам, що є додатковим підтвердженням відсутності заподіяння моральної шкоди ОСОБА_3 через вчинене ДТП з його автомобілем.

Разом з тим, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вважає, що позов розглянуто з порушенням підсудності, оскільки ДТП відбулося на 19 км автодороги Київ-Чоп саме на межі м. Києва та Київської області, позивач не довів, а суд в своєму рішенні не обґрунтував, що ДТП сталося на території Святошинського району міста Києва.

Враховуючи наведене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Згодом, у травні 2023 року представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Подолянко Т.В. подала заяву про ухвалення додаткового рішення в якому просила: ухвалити додаткове рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати пов`язані з розглядом справи, а саме судові витрати за надання правничої допомоги у розмірі 30 000 грн.

В обґрунтування заяви посилалась на те, що 04 листопада 2022 року між АБ «Подолянко та партнери», в особі керуючої Подолянко Т.В. та позивачем ОСОБА_3 укладено договір № 04/11/2022 про надання правової (правничої) допомоги.

В подальшому, 17 травня 2023 року між адвокатом та позивачем складено та підписано акт № 1 наданих послуг до договору про надання правової (правничої) допомоги № 04/11/2022 від 04 листопада 2022 року відповідно до п.1 якого зазначено, що адвокатське бюро надало в період з 04 листопада 2022 року по 17 травня 2023 року, а клієнт прийняв відповідно юридичну, правничу, правову допомогу, роботи, послуги за договором № 04/11/2022 про надання (правничої) правової допомоги від 04 листопада 2022 року.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.

Також не погоджуючись із вказаним додатковим судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що основним рішенням позовні вимоги задоволено частково, а отже й стягнення понесених витрат на правову (правничу) допомогу мало б застосовуватись пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, апелянт наголошує, що до закінчення розгляду справи ані позивачем, ані його представником не було зроблено заяв про те, що сторона позивача буде подавати докази витрат, а заяву про ухвалення додаткового рішення подано з порушенням п`ятиденного строку, визначенимч.8 ст.141 ЦПК України, через місяць після ухвалення основного рішення. Відтак, суд першої інстанції мав залишити заяву про ухвалення додаткового рішення без розгляду.

В апеляційній скарзі представник апелянта повторно наголошує, що у детальному описі робіт адвокатом позивача наведені послуги, які не потребують спеціальних знань, як наприклад: отримання відзиву, отримання заперечень на відповідь на відзив. Також адвокат в одному пункті вказує на витрачання часу на нібито збирання ним доказів, а потім на витрачання часу на вивчення якихось матеріалів справи. А об`єм часу на написання позову - 7 годин явно перебільшений. Вважає, що такий позов, з врахуванням компіляції адвокатом норм права, пишеться максимум за 1-2 години. А розмір гонорару, склав 30% суми позову, є явно неспівмірним з позовними вимогами.

Враховуючи вказане в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким заяву про стягнення судових витрат залишити без розгляду.

25 липня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року, у якому не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає їх такими, що не спростовують висновків, викладених судом, а оскаржуване рішення - законним та обґрунтованим.

Так, позивач вказує, що відповідно до ст. 1166 ЦПК України шкода завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, а вартість автомобіля, вартість відновлення з урахуванням зносу і вартість відновлення без урахування зносу визначено звітом №19-10/В22 від 08 листопада 2022 року, який визнаний відповідачем як належний доказ та не спростовувався ним.

Посилаючись на позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 щодо правильності стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахуванням коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягали заміні, у відзиві просить залишити доводи апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване ОСОБА_1 рішення - без змін. Стягнути з апелянта ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Також, 25 липня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року, відповідно до якого наголошує, що у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції протягом шести місяців нею було витрачено всього 15 годин на надання правової допомоги позивачу, а договором між ним було передбачено, що одна робоча година адвоката коштує 2 000 грн. Вважає, що витрачений час та кількість проведених робіт є співмірним із складністю справи.

Вказує, що відповідачем не заявлялось клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, а суд, за відсутності відповідного клопотання, з власної ініціативи, позбавлений можливості зменшувати розмір таких витрат.

Разом з тим, у своєму відзиві ОСОБА_5 звертає увагу, що розмір витрат на правничу допомогу відповідача склав 35 000 грн за 10 годин роботи його адвоката, відтак, розмір витрат на правничу допомогу у сумі 30 000 грн є співмірним, розумним та справедливим, а доводи апеляційної скарги на додаткове судове рішення - не мотивованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене у відзиві, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить залишити додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року без змін, а вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що 07 жовтня 2022 року о 20 год. 10 хв. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «MERCEDES-BENS VITO», д/н НОМЕР_1 , та рухаючись по а/д М-06 Київ-Чоп, 19 км в напрямку м. Житомир, під час виконання розвороту не надав дорогу зустрічному транспортному засобу, не переконався в безпеці свого маневру, що призвело до зіткнення з транспортним засобом «VOLKSWAGEN», д/н НОМЕР_3 , так як наслідок пошкодження транспортних засобів.

Винним у вищенаведеному ДТП згідно постанови Святошинського районного суду міста Києва від 04 листопада 2022 року визнано ОСОБА_1 (а.с.8-10).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля «VOLKSWAGEN», д/н НОМЕР_2 є ОСОБА_3 (а.с.11-12).

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «MERCEDES-BENS VITO», д/н НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» (а.с.13-14).

Відповідно звіту № 19-10/В22 про визначення вартості матеріального збитку автомобіля «VOLKSWAGEN», д/н НОМЕР_2 , складеного 08 листопада 2022 року оцінювачем - ФОП ОСОБА_6 ринкова вартість вказаного КТЗ на момент ДТП становить 307284,45 грн, вартість відновлювального ремонту КТЗ визначена за витратним підходом становить 233 281,70 грн, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу 157 202,34 грн (а.с.29-34).

Вказаний Звіт № 19-10/В22 про визначення вартості матеріального збитку сторонами визнаний та не оспорювався.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу у справі ОСОБА_3 страховиком відповідача у справі - ПрАТ «СК «ВУСО» було виплачено страхове відшкодування 14 листопада 2022 року у розмірі 128 000,00 грн (а.с.46). Тобто максимально можливий розмір страхового відшкодування визначеного полісом за вирахуванням франшизи - 2000 грн.

Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір та стягуючи із відповідача на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) - 105 281,70 грн посилався на те, що вказані вимогти позивача є законними та обґрунтованими і такими, що відповідають наданим сторонами доказам.

Обґрунтовуючи вказаний висновок суд зазначив, що саме ОСОБА_1 , як особа, яка винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний відповідно до положень ст. 1188, 1194 ЦК України та пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Розмір відшкодування, завданого внаслідок ДТП, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача становить 233 281,70 грн - 128 000,00 грн = 105 281,70 грн.

Вирішуючи спір в частині стягнення із відповідача на користь позивача 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди, суд послався на відповідність вказаних вимог ст. 23, 1167, 1188 ЦК України.

Обґрунтовуючи свій висновок в цій частині суд зазначив, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням глибини та характеру душевних страждань, які завдані пошкодженням майна позивача, суд дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди позивачу повинен складати 1 000 грн, та відповідно підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Як вбачається із матеріалів справи, дійсно 07 жовтня 2022 року о 20 год. 10 хв. на 19 км. автодороги М-06 Київ-Чоп, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом «MERCEDES-BENS VITO», д/н НОМЕР_1 , та автомобіля «VOLKSWAGEN», д/н НОМЕР_3 , який на праві власності належить позивачу, та яким керував водій ОСОБА_4 на відповідній правовій підставі.

З урахуванням того, що відповідальність володільця КТЗ «MERCEDES-BENS VITO», д/н НОМЕР_1 ОСОБА_1 була застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у ПрАТ «СК «ВУСО», що підтверджується полісом №207801133, тому позивач у справі як потерпілий в даній ДТП звернувся до даного страховика та отримав 14 листопада 2022 року 128 000 грн страхового відшкодування завданої матеріальної шкоди (130 000 максимальний розмір страхового відшкодування - 2 000 франшиза) ( а.с.46).

Разом із тим, із позову вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_1 в добровільному порядку відшкодовувати заподіяну його діями шкоду у вигляді різниці між виплаченої страховиком сумою та реальними збитками відмовився у зв`язку з чим позивач вимушений був звертатися до суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо не відповідності висновків суду обставинам справи, нормам матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Так, при розгляді вказаної справи позивачем на підтвердження заподіяної шкоди було подано Звіт № 19-10/В22 про визначення вартості матеріального збитку автомобіля «VOLKSWAGEN», д/н НОМЕР_2 , який складений 08 листопада 2022 року оцінювачем - ФОП ОСОБА_6 . Згідно до вказаного Звіту: ринкова вартість вказаного КТЗ на момент ДТП становить 307 284,45 грн, вартість відновлювального ремонту КТЗ визначена за витратним підходом становить 233 281,70 грн, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу 157 202,34 грн (а.с.29-34).

Суд першої інстанції, стягуючи із ОСОБА_1 різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) - 105 281,70 грн обґрунтовано посилався на те, що вказані вимоги позивача є законними та обґрунтованими і такими, що відповідають наданим сторонами доказів.

Зокрема, наданими позивачем та дослідженими судом доказами встановлено, що саме ОСОБА_1 є особою, винною у вчиненні ДТП, у зв`язку із чим саме на нього покладений обов`язок відповідно до положень ст. 1188, 1194 ЦК України та пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Розмір відшкодування, завданого внаслідок ДТП, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача становить 233 281,70 грн - 128 000,00 грн. = 105 281,70 грн.

Даючи оцінку доводам апелянта суд враховує наступні норми матеріального права.

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України).

У постанові від 22 лютого 2022 року у справі 201/16373/16-ц, провадження № 14-27цс21, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).

З врахуванням викладеного апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість висновку суду першої інстанції в частині покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачу заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 105 281,70 грн.

Доходячи вказаного висновку суд враховує, що позивач не зазначав про відновлення вказаного КТЗ після даної ДТП, а відповідач таких обставин не спростував, тому судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги вище вказаний Звіт як доказ вартості відновлювального ремонту КТЗ позивача.

Перевіряючи доводи апелянта в частині стягнення на його користь грошових коштів на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів враховує наступне.

Так, суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 грн в якості відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є цілком достатнім та справедливим, зважаючи на встановлені обставини справи та на глибину душевних страждань позивача внаслідок вчинення відповідачем дорожньої-транспортної пригоди та з настанням в зв`язку з цим негативних наслідків.

Апеляційний суд враховує, що заподіяна позивачу моральна шкода полягає, зокрема у порушенні права власності, тобто у порушенні права позивача як власника, відповідно до ст. 317 ЦК України, на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, та яка виразилась у душевних та фізичних стражданнях, зокрема: в тому, що позивач перебував в стресовому стані після значного пошкодження свого автомобіля внаслідок ДТП, а також в тому, що позивач був позбавлений можливості експлуатувати свій автомобіль, був змушений думати про його ремонт, користуватись транспортними послугами знайомих та таксі, витрачати час на оформлення відповідних документів, чим був порушений звичний для нього спосіб життя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 23 ЦК України, фізична особа має право на відшкодування моральної шкоди, якщо зазнала душевних страждань у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля для відновлення попереднього стану. При цьому розмір морального відшкодування повинен відповідати принципу розумності, виваженості, справедливості.

Тому з врахуванням обставин заподіяння шкоди позивачу, тривалості на протязі якого позивач позбавлений можливості користування належним йому КТЗ, а також з врахуванням незручностей яких вимушений терпіти позивач у зв`язку з пошкодження його транспортного засобу та неможливості його використанні задля задоволення власних потреб та потреб сім`ї, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого розміру компенсації заподіяної моральної шкоди у розмірі 1 000 грн.

Перевіряючи доводи апелянта щодо відповідності висновків суду першої інстанції нормам процесуального законодавства та нормам матеріального права при ухваленні додаткового рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року, апеляційний суд керується наступним.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове судове рішення, мотивував його тим, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Суд вказав, що таким чином зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху» не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки в такому випадку суд застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема частин четвертої-п`ятої статті 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат. Однак вищенаведене не означає, що такі зобов`язання між адвокатом та клієнтом не є обов`язковими для сторін договору про надання правової допомоги, у разі якщо такий договір є дійсним.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.

Апеляційний суд не може повністю погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві позивачем було вказано, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат становить 30 000 грн (а.с.5).

Також представником позивача було надано копію ордеру серії АІ №1302079 від 04 листопада 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_5 має право представляти інтереси ОСОБА_3 у всіх місцевих, апеляційних судах, а також у Верховному Суді; копію посвідчення адвоката України та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №7802/10 (а.с.47-49).

Також з матеріалів справи встановлено, що 17 травня 2023 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подала заяву про поновлення пропущеного процесуального строку на подачу заяви про ухвалення додаткового судового рішення та доказів витрат на професійну правничу допомогу (а.с.86-88), до якої безпосередньо було долучено саму заяву про ухвалення додаткового судового рішення (а.с.89-103).

В обґрунтування заяви представник ОСОБА_5 посилалась на те, що 04 листопада 2022 року між АБ «Подолянко та партнери», в особі керуючої Подолянко Т.В. та позивачем укладено договір № 04/11/2022 про надання правової (правничої) допомоги. 17 травня 2023 року між адвокатом та позивачем, складено та підписано акт № 1 наданих послуг до договору про надання правової (правничої) допомоги № 04/11/2022 від 04 листопада 2022 року, відповідно до п.1 якого зазначено, що адвокатське бюро надало в період з 04 листопада 2022 року по 17 травня 2023 року, а клієнт прийняв відповідно юридичну, правничу, правову допомогу, роботи, послуги за договором № 04/11/2022 про надання (правничої) правової допомоги від 04 листопада 2022 року.

З матеріалів справи вбачається, що 04 листопада 2022 року між ОСОБА_3 та АБ «Подолянко та партнери» в особі керуючої Подолянко Т.В. було укладено договір № 04/11/2022 про надання правничої (правової) допомоги (а.с.95-97).

Відповідно до п. 3.1 договору вартість наданих юридичних послуг АБ визначає самостійно після одержання від клієнта замовлення на надання юридичної допомоги, та виставляє клієнту відповідний рахунок.

Відповідно до п.3.3 договору підставою для проведення розрахунків за правову допомогу акт наданих послуг, який підписується сторонами. Обов`язок складання актів та виставлення рахунків покладається на адвоката.

17 травня 2023 року між адвокатом та позивачем, складено детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до якого загальна вартість фактично виконаної роботи та наданих послуг за договором № 04/11/2022 про надання (правничої) правової допомоги від 04 листопада 2022 року станом на 17 травня 2023 року становить 30 000 грн (а.с.94).

Також представником позивача було надано Акт надання робіт/послуг №1 від 17 травня 2023 року за Договором №04/11/2022 про надання (правничої) правової допомоги від 04 листопада 2022 року, відповідно до якого будо надано наступні послуги: консультація клієнта - 1 год. 2 000 грн; збір доказів, складання та подання адвокатського запиту - 1 год. 2 000 грн; вивчення матеріалів справи, підготовка та складання позовної заяви - 7 год. 14 000 грн; вивчення відзиву на позовну заяву та підготовка відповіді на відзив - 4 год. 8 000 грн; вивчення заперечень на відповідь на відзив - 0,5 год. 1 000 грн; ознайомлення з рішення суду -1,5 год. 3 000 грн, що разом становить 15 год. роботи та загальна сума 30 000 грн (а.с.98).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Апеляційний суд враховує викладені норми процесуального права, обставини справи, надані документи та керується закріпленим статтею 11 ЦПК України принципом пропорційності у цивільному судочинстві, який включає в себе врахування: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін; час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що суд першої інстанції задовольнив частково позовні вимоги ОСОБА_3 й стягнув з відповідача на користь позивача загальну суму 106 281,70 грн, замість 115 281,70 грн, а також стягнув 1 152,82 грн судового збору.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Виходячи зі змісту ч.8 ст.141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року (справа №569/17386/18).

Вимога ч.8 ст.141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Аналогічні висновки містяться в п.53 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа №755/9215/15-ц).

Така практика запроваджена у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, зокрема у постанові від 16 квітня 2019 року у справі № 817/1889/17.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційний суд враховує, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 105 281,70 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди, що разом становить 106 281,70 грн. Вказане свідчить про те, що суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги на 92,2%.

Таким чином, враховуючи принцип пропорційності та співмірності, а також задоволення позовних вимог на 92,2%, то до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме у розмірі 27 660 грн, що становить 92,2% від загального розміру заявлених судових витрат - 30 000 грн.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального і процесуального права, а тому й відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, апеляційний суд доходить висновку, що додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року підлягає зміні в частині розміру судових витрат, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача з 30 000 грн на 27 660 грн.

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, ст. 22, 23, 1167, 1187, 1188, 1192 ЦК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року змінити, зменшивши розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 з 30 000 грн до 27 660 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Текст постанови складено 25 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв