Справа № 297/2228/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 жовтня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.Ф., Кондора Р.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженої відповідальності «Закарпаттяенергозбут» на ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 липня 2023 року про відмову у видачі судового наказу, постановлену суддею Михайлишиним В.М. у справі за заявою Товариства з обмеженої відповідальності «Закарпаттяенергозбут» про видачу судового наказу про стягнення ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію

встановив:

У липні 2023 року ТОВ «Закарпаттяенергозбут» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 14 859,40 грн.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 липня 2023 року у видачі судового наказу відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду ТОВ «Закарпаттяенергозбут» оскаржило таку в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування скарги посилається на те, що відмовляючи у видачі судового наказу, судом першої інстанції не було враховані норми ЦПК України, а також порядок надання житлово-комунальних послуг.

Зазначає, що згідно ч.3 ст.163 ЦПК України документ, а саме Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого суд має право встановити право заявника на стягнення заборгованості, не передбачено надавати до заяви про видачу судового наказу. Так, заявник у своїй заяві не посилався на підтвердження обставин, що стосуються факту реєстрації заявника чи факту взяття його на облік як платника податків, а вказував на наявність обов`язку боржника, з яким укладено договір та який фактично користується послугами за вказаною адресою, сплатити за надані послуги з постачання електричної енергії на підставі нормативно-правових актів, які регулюють питання про надання цих послуг.

Вважає, що висновок місцевого суду суперечить вимогам п.3 ч.1 ст. 161 ЦПК України, оскільки заявник звернувся із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію, у якій зазначив свої вимоги і обставини, а на обґрунтування цих вимог долучив документи, які, на думку заявника, підтверджують фактичне надання та отримання ОСОБА_1 послуг електропостачання, а саме - роздруківку Публічного договору про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг, та абонентську книжку за особовим рахунком № НОМЕР_1 , в якій вказані обсяги споживання електроенергії, а також відображено суми на оплату побутовим споживачем отриманих послуг та суми, які частково сплачені споживачем.

Щодо зазначення судом підстав для відмови у видачі судового наказу доручення заявником неналежно завірених копій для боржника, то вказує, що нормами ЦПК України не передбачено надання такої копії. При цьому заявник направив копію такої заяви боржник з метою оптимізації роботи та для прискорення процесу розгляду такої заяви.

Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу (п.1 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції, виходив з того, що заявником не підтверджено обставини своїх вимог, оскільки ним до матеріалів справи не долучено Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якої суд міг би встановити дату реєстрації заявника, дату взяття на облік як платника податків, що безпосередньо впливає на право його вимоги щодо стягнення заборгованості.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду, враховуючи наступне.

Наказне провадження це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Частиною 1 статті 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Статтею 163 ЦПК України встановлені вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу.

Згідно із частиною 3 статті 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу встановлений ст. 165 ЦПК України.

Пунктом 1 частини 1 статті 165 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушенням вимог статті 163 цього Кодексу.

Місцевий суд, посилаючись на порушення заявником п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України, оскільки ТОВ «Закарпаттяенергозбут» до матеріалів справи не долучено Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якої суд міг би встановити дату реєстрації заявника, дату взяття на облік як платника податків, що безпосередньо впливає на право його вимоги щодо стягнення заборгованості, дійшов до помилкових висновків.

Так, зі змісту ч.3 ст. 165 ЦПК України не передбачається обов`язку заявника додавати до заяви про видачу судового наказу такого документа як Витяг із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з якого суд має встановити право заявника на стягнення заборгованості.

Скаржником у заяві про видачу судового наказу зазначено, що до вказаної заяви додаються наступні документи: роздруківка публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг в 1 прим. на 2 арк., абонентська книжка в 1 прим.; копія довіреності представника на право підпису в 1 прим. на 1 арк., оригінал платіжного доручення №136800 від 08.06.2023 про сплату судового збору в 1 прим. на 1 арк; лист ТУДСА в Закарпатській області «Щодо отримання РНОКПП судами від ДПС України» №350 від 10.04.2023 на 1 арк. 1 прим; копії заяви для боржника на 10 арк.

Отже, ним виконано передбачені ч.3 ст.165 ЦПК України вимоги, а саме додано документ, що підтверджує сплату судового збору; документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; копію договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості, а також інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (на думку заявника, таким документом є абонентська книжка за особовим рахунком, згідно якої можна встановити фактичне споживання електричної енергії за адресою проживання споживача, наявність заборгованості за спожиту електричну енергію, а також суми, які частково сплачені споживачем).

Також скаржником дотримано вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу, передбачених ч.2 ст.165 ЦПК України, а саме зазначено найменування суду, до якого подається заява; повне найменування заявника, його місцезнаходження, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника, ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) боржника, його місце проживання; вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Отже, суд першої інстанції, не врахувавши наведеного, дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для відмови у видачі судового наказу.

Згідно з п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Отже, виходячи з повноважень апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 376, п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу судді суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про видачу судового наказу.

Вимоги апелянта про стягнення на його користь судових витрат щодо сплати судового збору та на правничу допомог задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

За змістом положень ч.ч. 1, 4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.2ст.137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3ст.137 ЦПК України).

У справах наказного провадження учасниками справи є заявник та боржник (частина другаст.42 ЦПК України).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн слід відмовити, оскільки, зі змісту норм ЦПК України вбачається, що відшкодування витрат на правничу допомогу можливе лише у справах позовного провадження, а у справах наказного провадження такі судові витрати не відшкодовуються.

При цьому слід наголосити, що ч.2 ст.164 ЦПК України визначає, що в разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

У стягненні судового збору, сплаченого стягувачем при поданні апеляційної скарги, слід відмовити, тому що відшкодування суми судового збору, сплаченого у наказному провадженні, підлягає відшкодуванню лише на користь заявника у разі пред`явлення ним позову до боржника.

Враховуючи системне тлумачення норм, що регулюють порядок стягнення судових витрат пов`язаних з розглядом справи, суд не вбачає правових підстав для стягнення заявлених адвокатом Чекан В., яка діє в інтересах ТОВ «Закарпаттяенергозбут» витрат на правничу допомогу та витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки, відшкодування таких витрат, здійснюється у позовному провадженні, у справах наказного провадження такий вид судових витрат не відшкодовуються.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 379, 381-384, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» задовольнити частково.

Ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 липня 2023 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відмовити у задоволенні вимоги про стягнення судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач

Судді