ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 6/753/589/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2023 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КОЛЕСНИК О.М.

при секретарі КОРОЛЬ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея Івана Михайловича про звернення стягнення на нерухоме майна боржника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Мойсей Іван Михайлович звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з поданням про звернення стягнення на нерухоме майна боржника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Своє подання мотивує тим, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея І.М. знаходиться виконавче провадження №72641036 з примусового виконання виконавчого листа №753/15547/15, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 05 лютого 2018 року про стягнення з стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої в АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Києва, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої в АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) солідарно на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 126 368,74 швейцарських франків, 1 075 585 грн. 38 коп. в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором №28807С27 від 13.02.2007 року, 3654 грн. судового збору, а всього 126 368,74 швейцарських франків та 1 079 239 грн. 38 коп.

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно боржнику ОСОБА_1 на праві власності належало 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 , на праві свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою київською державною нотаріальною конторою 31 серпня 2012 року за реєстровим №4-731.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року, визнано не дійсним договір дарування 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 , укладений 23 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , який посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Ревою І.М. та зареєстровано в реєстрі за №8-983.

Проте, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні записи про право власності боржника ОСОБА_1 на вищевказане нерухоме майно. Натомість, станом на теперішній час право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 не зареєструвала право власності на 3/4 частини вказаної квартири, а відтак у приватного виконавця виникла необхідність звернення до суду з даним поданням про звернення стягнення на вказану частину майна боржника, яке не зареєстроване в установленому законом порядку.

В судове засідання Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Мойсей Іван Михайлович не з`явився, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.

Дослідивши подання приватного виконавця, перевіривши обставини доказами, на які посилається приватний виконавець, суддя приходить до висновку, що подання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 440 ЦПК України, державний або приватний виконавець має право звернутися до суду із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване у встановленому законом порядку.

Суддею встановлено, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея І.М. знаходиться виконавче провадження №72641036 з примусового виконання виконавчого листа №753/15547/15, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 05 лютого 2018 року про стягнення з стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої в АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Києва, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої в АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) солідарно на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 126 368,74 швейцарських франків, 1 075 585 грн. 38 коп. в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором №28807С27 від 13.02.2007 року, 3654 грн. судового збору, а всього 126 368,74 швейцарських франків та 1 079 239 грн. 38 коп.

28 серпня 2023 року приватним виконавцем винесено постанови про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника.

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно боржнику ОСОБА_1 на праві власності належало 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 , на праві свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою київською державною нотаріальною конторою 31 серпня 2012 року за реєстровим №4-731.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року, визнано не дійсним договір дарування 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 , укладений 23 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , який посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Ревою І.М. та зареєстровано в реєстрі за №8-983.

Проте, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні записи про право власності боржника ОСОБА_1 на вищевказане нерухоме майно. Натомість, станом на теперішній час право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 не зареєструвала право власності на 3/4 частини вказаної квартири.

Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник.

Згідно ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» після документального підтвердження належності боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, заставлений третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. Арешт на подільний об`єкт незавершеного будівництва накладається з урахуванням особливостей, визначених абзацами другим - п`ятим частини першої цієї статті. У разі якщо право власності/спеціальне майнове право на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Згідно ч. 10 ст. 440 ЦПК України, питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 10.02.2020 у справі № 676/1314/19: «Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно частини першої статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Частиною першою статті 48 Закону встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Згідно частини третьої, четвертої статті 50 Закону у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно. Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Задовольняючи подання старшого державного виконавця Кам`янець-Подільського МВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області Волкової О. В. суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 є власником Ѕ частини домоволодіння по АДРЕСА_1, разом із тим це право боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, що перешкоджає виконанню судового рішення. Посилання боржника на те, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюються у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна є безпідставними, оскільки державний виконавець в ході проведення виконавчих дій має звернути стягнення на усе майно, що зазначене у виконавчому документі, і порядок звернення стягнення у даному випадку значення немає.».

Згідно правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 19.01.2022 у справі № 179/110/21: «Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права. Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" наголосив, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур. Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.».

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як встановлено при розгляді справи, приватним виконавцем було вжито всіх передбачених діючим законодавством заходів примусового виконання рішення, однак у зв`язку зі свідомим невиконанням боржником своїх обов`язків, які вона має змогу виконати та зобов`язань покладених на неї рішенням, останнє досі залишаться невиконаним, що у свою чергу має негативні наслідки для стягувача, оскільки реальне виконання рішення суду є однією із засад захисту прав людини в цілому.

Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що подання приватного виконавця підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 440 ЦПК України, Законом України "Про виконавче провадження", суддя

УХВАЛИВ:

Подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея Івана Михайловича про звернення стягнення на нерухоме майна боржника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку - задовольнити.

Звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, а саме на 3/4 частини квартири АДРЕСА_3 на виконання виконавчого листа №753/15547/15, виданого 05 лютого 2018 року Дарницьким районним судом м. Києва.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СУДДЯ: КОЛЕСНИК О.М.