КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/9319/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/10444/22-ц

05 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди, спричиненої органами досудового розслідування,-

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди, спричиненої органами досудового розслідування.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є учасником та реалізатором народної ініціативи 516 громадян. Наведена ініціатива є реалізацією його та цих громадян конституційних прав згідно ст.ст. 1, 3, 19, 38 Конституції України. З метою реалізації наведеної народної ініціативи він звернувся до уповноважених осіб влади, у тому числі, до мера м. Львова А.Садового, і отримав протидію реалізації його конституційних прав.

Після відмови останніх забезпечити реалізацію конституційних прав, він вчинив чисельні дії з метою приведення дій (рішень) уповноважених осіб влади у відповідність із законом.

Так, 31 жовтня 2017 року ним особисто було подано звернення № 5 Прем`єр-міністру України В.Гройсману, яке останнім як заява/повідомлення про кримінальні правопорушення, передано Міністру внутрішніх справ А.Авакову. Наведена заява № 5 для виконання вимог КПК України була скерована керівнику ГУ Національної поліції у Львівській області, яка у подальшому без виконання вимог ч.ч.1, 2 статті 55 та статті 214 КПК України передана до Сихівського ВП ГУ Національної поліції у Львівській області.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 22 січня 2018 року (справа № 461/458/18) зобов`язано уповноважених осіб Головного управління Національної поліції у Львівській області внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за зверненням ОСОБА_1 від 31 жовтня 2017 року, адресованим Прем`єр-міністру України, яке долучено до кримінального провадження № 0000081.

У зв?язку з тим, що уповноважені особи ГУ Національної поліції у Львівській області відмовились виконувати ухвалу суду від 22 січня 2018 року (справа № 461/458/18), він 17 квітня 2018 року подав звернення (заява № 25) до Голови Верховної Ради України А.Парубія. Вказана заява № 25 була передана Генеральному прокурора Ю.Луценку для виконання вимог ч.ч.1, 2 статті 55 та статті 214 КПК України та ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року (справа № 757/26898/18-к) зобов`язано уповноважену особу Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 17 квітня 2018 року, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Також 17 вересня 2018 року, за фактами порушення конституційних прав, які мають ознаки кримінальних правопорушень за ст.ст. 364, 375, 382 КК України, він звернувся до Голови Верховної Ради України А.Парубія із заявою/повідомленням про кримінальне правопорушення № 32, яка була скерована Генеральному прокурора Ю.Луценку для виконання вимог ч.ч.1, 2 статті 55 та статті 214 КПК України та останнім передана керівнику прокуратури Львівської області.

Листом заступника прокурора прокуратури Львівської області О.Борейко від 07 листопада 2018 року №17/7-4534-16 його було повідомлено про рішення прокуратури без виконання вимог статті 214 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року (справа № 757/59512/18-к) зобов`язано уповноважену особу Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 17 жовтня 2018 року № 32, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Позивач вважав, що наведене свідчить про те, що уповноважена особа Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора), отримавши заяву № 32, по якій зобов`язаний виконати вимоги статті 214 КПК України, не вчинив виконання вимог наведеної статті Кодексу, а суд на підставі ухвали від 19 лютого 2019 року (справа № 757/59512/18-к) підтвердив факт незаконності дій органу, що здійснює досудове розслідування. Отже, є факт вчинення органом досудового рослідування (представником держави України) порушення його прав.

Зазначав, що через невиконання уповноваженими особами органу досудового розслідування Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) своїх службових обов`язків, та затрачених ним зусиль інтелектуального та матеріального характеру для оскарження неправомірних дій (бездіяльності) щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення, тяжкість наслідків цих порушень, соціальної значимості цих порушень, йому завдано моральної шкоди, що полягає у порушенні уповноваженими особами правоохоронного органу його конституційних прав, як потерпілого, так і у порушенні стосунків з учасниками народної ініціативи. Відповідно, розмір відшкодування підлягає обчисленню, виходячи з негативних наслідків відносин з кожним із 516 громадян - учасників народної ініціативи, а також з негативних наслідків порушення законності уповноваженими особами правоохоронного органу його прав, як потерпілого, окремо за кожною статтею 364, 365, 382 КК України.

Ураховуючи наведене, збільшивши розмір позовних вимог на підставі заяви від 28 листопада 2022 року, позивач ОСОБА_1 просив суд: стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України на його користь у відшкодування моральної шкоди 98 938 910,40 грн та 4 000,00 грн на відшкодування матеріальних витрат, понесених із заявою № 32 та всіх витрат до постановлення ухвали від 19 лютого 2019 року у захист конституційних прав потерпілого.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди, спричиненої органами досудового розслідування відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено при неправильному застосуванні судом першої інстанції норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які посилався позивач в обгрунтування свої вимог.

Зазначає, що завданням суду було захист прав потерпілого громадянина за ст.ст. 1, 3, 8, 19, 55, 56 Конституції України та створення умов для реалізації прав за ст.ст. 129, 129-1 Конституції України.

Однак, суд першої інстанції розглянув справу на підставі правових відносин за ст.1176 ЦК України, замість правових відносин за ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Суд першої інстанції не спростував достовірними та достатніми доказами і не взяв до уваги, що джерелом дій громадянина, у тому числі щодо подання позову, та спричинення йому шкоди є порушення його конституційних прав (особливо порушення права на виконання ухвали від 22 січня 2018 року) і боротьба за їх забезпечення та припинення процесу отримання шкоди. Тобто, суд не спростував порядок подій у справі та їхню взаємопов`язаність, а також наслідки такої пов`язаності.

Суд першої інстанції не навів достовірних та достатніх доказів на спростування фактів і розміру спричинення шкоди потерпілому, злочинної бездіяльності (за ст.ст. 364, 365, 382 КК України) з метою продовження порушення прав потерпілого громадянина України (особливо з метою забезпечення невиконання ухвали від 22 січня 2018 року) та причинного зв`язку між цими фактами.

Суд першої інстанції, у спростування висновку, що ухвала від 19 лютого 2019 року не є свідченням незаконності дій представників держави, мав навести достовірні та достатні докази, що судове рішення (ухвала, постанова, рішення) не є правовим актом суду по встановленню законності чи незаконності дій відповідача (не є дією по нагляду за законністю дій відповідача) та по зобов`язанню останнього вчинити встановлені законом дії (рішення) або залишити їх без змін. При цьому, суду були відомі доводи другої редакції позову від 28 листопада 2022 рокупро те, що ухвала від 19 лютого 2019 року встановила факт незаконності дій представників держави по факту невиконання статті 214 КПК України.

Судове рішення обгрунтовано поняттями «деліктна відповідальність» та «певні недоліки у процесуальній діяльності», які не передбачені КПК України, КК України, ЦПК України, ЦК України, та відповідно, це є фактом порушення судом статті 6 Конституції України.

Суд першої інстанції, у порушення вимог ч.4 ст.263 ЦПК України та практики ЄСПЛ (ч.4 ст.10 ЦПК України), поклав на потерпілого громадянина обов`язок довести спричинення йому моральної шкоди.

Вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції повторив всі порушення норм процесуального права у незаконних висновках постанови Верховного Суду від 19 березня 2020 року (справа № 686/13212/19) та обгрунтував судове рішення припущеннями.

Відповідно, процесуальні дії суду першої інстанції не відповідають вимогам ст.ст. 89, 263, 265 ЦПК України і судове рішення є незаконним.

У такий спосіб суд першої інстанції не виконав свій обов`язок по захисту конституційних прав потерпілого громадянина України за ст.ст. 1, 3, 8, 19, 38, 55, 56, 129, 129-1 Конституції України та ч.1 ст.2 ЦПК України.

У визначений ухвалою апеляційного суду строк, відповідачі Державна казначейська служба України, Офіс Генерального прокурора не скористались процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 .

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

В судове засідання, призначене судом апеляційної інстанції, учасники справи не з`явились.

Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції учасники справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

У відповідності до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 є учасником та реалізатором народної ініціативи 516 громадян щодо створення обладнаних торгівельних місць для селян та дрібних торговців у Сихівському районі м.Львова.З метою реалізації наведеної народної ініціативи позивач ОСОБА_1 звернувся до уповноважених осіб влади, у тому числі, до мера м. Львова А.Садового.

31 жовтня 2017 року позивач подав звернення № 5 Прем`єр-міністру України В.Гройсману щодо організації притягнення до встановленої законом відповідальності посадовців, які вчинили переслідування, погрози та перешкоджання реалізації народної ініціативи (а.с. 10-14). Дане звернення було скеровано керівнику Головного Управління Національної поліції у Львівській області.

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду м. Львова із скаргою на бездіяльність працівників Головного управління Національної поліції у Львівській області (а.с. 15-16).

У вказаній справі № 461/458/18 судом встановлено, що 09 січня 2018 року ОСОБА_1 ,листом заступника начальника ГУ НП у Львівській області від 21 грудня 2017 року №Ц-10/40/02/09-2017, поінформовано про те, що відомості по зверненню №5, яке адресоване до Кабінету Міністрів України, 05 грудня 2017 року зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області за №25008.Також поінформовано, про те, що 11березня 2017 року прокуратурою Сихівського району м.Львова розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000081 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.367, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358, ч.2 ст.364, ч.1 ст.190 КК України та матеріали вказаного кримінального провадження скеровано для проведення досудового розслідування до СВ Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області. Звернення ОСОБА_1 від 31 жовтня 2017 року долучено до матеріалів згаданого кримінального провадження.

У судовому засіданні судом встановлено, що передача кримінального провадження Сихівському ВП ГУ НП у Львівській області, порушує законні права ОСОБА_1 , оскільки Сихівський ВП ГУ НП у Львівській області не має повноважень на введеного досудового розслідування, так як його посадові особи є фігурантами справи.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 22 січня 2018 року (справа № 461/458/18, провадження № 1-кс/461/388/18) зобов`язано уповноважених осіб Головного управління Національної поліції у Львівській області внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за зверненням ОСОБА_1 від 31 жовтня 2017 року, адресованим Прем`єр-міністру України, яке долучено до кримінального провадження № 0000081.

17 квітня 2018 року позивач подав звернення (заява № 25) до Голови Верховної Ради України А.Парубія, посилаючись на відмову уповноважених осіб ГУ Національної поліції у Львівській області виконувати ухвалу суду від 22 січня 2018 року (справа № 461/458/18).

Вказана заява № 25 була скерована до Генеральної прокурору України (а.с. 17).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року (справа № 757/26898/18-к) зобов`язано уповноважену особу Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 17 квітня 2018 року, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

17 вересня 2018 року позивач подав до Голови Верховної Ради України А.Парубія звернення № 32 (заява/повідомленням про кримінальне правопорушення за фактами порушення конституційних прав, які мають ознаки кримінальних правопорушень за ст.ст. 364, 375, 382 КК України, та притягнення винної особи органу державної влади до наведеної відповідальності) - а.с. 18.

Звернення ОСОБА_1 від 17 вересня 2018 року № 32, яке надійшло 03 жовтня 2018 року до Генеральної прокуратури України від Апарату Верховної Ради України, було направлено до прокуратури Львівської області для розгляду відповідно до вимог законодавства, про що ОСОБА_1 було проінформовано листом Генеральної прокуратури України від 08 жовтня 2018 року (а.с. 53, 54-55, 56).

Листом заступника прокурора прокуратури Львівської області О.Борейко від 07 листопада 2018 року №17/7-4534-16 позивача було повідомлено про розгляд, за дорученням Генеральної прокуратури України, звернення Голови Комітету Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності Кожем?якіна А.А. , подане в інтересах ОСОБА_1 , щодо невизнання потерпілим у кримінальному провадженні № 00001920 та з інших питань (а.с.19).

29 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із скаргою, у порядкустатті 303 КПК України, на бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо невнесення відомостей про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою №32.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року (справа № 757/59512/18-к) зобов`язано уповноважену особу Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 17 жовтня 2018 року № 32, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 20-21).

Ухвала Печерського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року у справі №757/59512/18-к надійшла до Офісу Генерального прокурора 20 березня 2019 року та зареєстрована за вх. № 59214-19. Уповноваженою особою Офісу Генерального прокурора 04квітня 2019 року до ЄРДР внесено відомості за № 0000755 за ч. 2 ст. 364 КК України, за №0000756 за ч. 1 ст. 375 КК України, за №0000757 за ч. 1 ст.382 КК України, про що повідомлено ОСОБА_1 листом №15/3/1-38049вих -19 від 05 квітня 2019 року з наданням витягів з ЄРДР(а.с. 37-45, 57).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди, спричиненої органами досудового розслідування, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому майнової та моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями слідчих прокуратури та шкодою, на яку посилається позивач.

Сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду.

До того ж, права позивача у зв`язку із невнесенням слідчим відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободичи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особина захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенів постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правилпро відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної владипри здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

У справі, яка переглядається, позивач пов`язував завдання йому моральних страждань із неналежним здійсненням уповноваженими особами органу досудового розслідування Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) своїх службових обов`язків, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання повідомлення/заяви позивача від 17 вересня 2018 року №32 про кримінальне правопорушення.

Позивач вважав, що факт незаконності дій органу досудового розслідування Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) встановлено ухвалою слідчого судді від 19 лютого 2019 року (справа № 757/59512/18-к), постановленої за результатами розгляду скарги позивача, поданої в порядку статті 303 КПК України, на бездіяльність Генеральної прокуратури України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює доказиза своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанціївиходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями органу досудового розслідування Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора), про які вказано у позові ОСОБА_1 , та настанням шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з цим висновком суду першої інстанціїз огляду на таке.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди.

При цьому слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач не надав достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, встановлення факту протиправності дій, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора), а відтак обґрунтованим є висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Крім того, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

Водночас, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20).

На підставі наданих учасниками справи та досліджених судом доказів, судом першої інстанції вірно встановлено, що метою оскарження ОСОБА_1 бездіяльності Генеральної прокуратури України було оспорювання процесуальної діяльності уповноважених осіб цього органу щодо фіксації наданих позивачем відомостей про кримінальне правопорушення.

Разом із цим, зазначене не є безумовним доказом неправомірної бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України.

Так, процесуальне рішення, на яке посилається позивач, та розцінене ним як бездіяльність та неправильне визначення уповноваженими особами органу досудового розслідування Генеральної прокуратури України обсягу і характеру дій при перевірці заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення, є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб за здійснення функцій органу досудового розслідування відповідно до правил статті 303 КПК України.

Ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року (справа № 757/59512/18-к) про задоволення скарги позивача на бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо невнесення відомостей про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою №32 свідчить про реалізацію ним, передбаченого КПК України, права оскарження процесуальних рішень чи бездіяльності уповноважених осіб за здійснення функцій органу досудового розслідування.

Отже, сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено зазначену позивачем ухвалу слідчого суддівід 19 лютого 2019 року, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій посадових або службових осіб Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора), і притягнення їх до цивільно-правової відповідальності.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції на спростування висновку, що ухвала слідчого судді від 19 лютого 2019 року не є свідченням незаконності дій представників держави, мав навести достовірні та достатні докази, що судове рішення не є правовим актом суду по встановленню законності чи незаконності дій відповідача є безпідставними.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Отже, саме по собі постановлення слідчим суддею ухвал не є підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та відшкодування шкоди.

У постанові від 22 квітня 2020 року (справа № 520/9306/17, провадження № 61-37014св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що реалізація особою свого процесуального права, передбаченого статтею 24 КПК України, задоволення слідчим суддею таких скарг, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Саме по собі визнання слідчим суддею бездіяльності відповідних посадових осіб правоохоронних органів під час досудового розслідування кримінального провадження беззаперечно не свідчить про завдання позивачу такими діями (бездіяльністю) посадових осіб будь-якої шкоди.

За таких обставин судпершої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що судове рішення (ухвала) слідчого судді від 19 лютого 2019 року, якою зобов`язано уповноважену особу Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 , не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду.

Не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи і доводи позивача про невиконання уповноваженими особами за здійснення функцій органу досудового розслідування ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року (справа № 757/59512/18-к), якою зобов`язано уповноважену особу Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 17 жовтня 2018 року № 32, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Так, із досліджених судом першої інстанції письмових доказів встановлено, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року у справі №757/59512/18-к надійшла до Офісу Генерального прокурора 20 березня 2019 року та зареєстрована за вх. № 59214-19. Уповноваженою особою Офісу Генерального прокурора 04квітня 2019 року до ЄРДР внесено відомості за № 0000755 за ч. 2 ст. 364 КК України, за №0000756 за ч. 1 ст. 375 КК України, за №0000757 за ч. 1 ст.382 КК України, про що повідомлено ОСОБА_1 листом №15/3/1-38049вих -19 від 05 квітня 2019 року з наданням витягів з ЄРДР(а.с. 37-45, 57).

За наведених обставин, відмовляючи позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що позивач в ході розгляду справи не довів наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18); від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20); від 08 вересня 2021 року у справі № 638/164/18 (провадження № 61-446св21); від 01 грудня 2021 року у справі № 638/3758/20 (провадження № 61-12540св21) та інших.

Зроблені судом першої інстанції висновки по суті вирішення спору узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою.

У зв`язку з цим, безпідставними є посилання позивача в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції відповідної судової практики Верховного Суду.

У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Відсутні правові підстави для задоволення позову і в частині відшкодування ОСОБА_1 матеріальних витрат (збитків), понесених ним із заявою № 32 та всіх витрат до постановлення ухвали від 19 лютого 2019 року, у розмірі 4 000,00 грн., з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Пунктами першим та другим статті 22 ЦК України визначено, що збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

У справі, яка перегдяється, позивачем не доведено, що вказані витрати були необхідними для відновлення його порушеного права, а судом не встановлено у діяхвідповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення для покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.Не надано позивачем і документального підтвердження витрат на суму 4 000,00 грн.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не навів достовірних та достатніх доказів на спростування фактів і розміру спричинення шкоди потерпілому, злочинної бездіяльності органів досудового розслідування (за ст.ст. 364, 365, 382 КК України) щодо незабезпечення виконання ухвали слідчого судді від 22 січня 2018 року та причинного зв`язку між цими фактами, колегія суддів виходить з такого.

Матеріалами справи підтверджується, що ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 22 січня 2018 року (справа № 461/458/18, провадження № 1-кс/461/388/18) зобов`язано уповноважених осіб Головного управління Національної поліції у Львівській області внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за зверненням ОСОБА_1 від 31 жовтня 2017 року, адресованим Прем`єр-міністру України, яке долучено до кримінального провадження № 0000081.

Із інформації, наведеної у листі заступника прокурора прокуратури Львівської області О.Борейко від 07 листопада 2018 року №17/7-4534-16 щодо розгляду, за дорученням Генеральної прокуратури України, звернення Голови Комітету Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності Кожем?якіна А.А. , подане в інтересах ОСОБА_1 , слідує, що слідчим відділом прокуратури Львівської області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001920 від 07.08.2018 за фактом невиконання службовими особами ГУ НП у Львівській області ухвали Галицького районного суду м.Львова від 22.01.2018 про зобов`язання внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України.

В ході проведення досудового розслідування встановлено, що вищевказана ухвала суду виконана в повному обсязі Сихівським ВП ГУ НП у Львівській області, що є структурним підрозділом ГУ НП у Львівській області.

Постановою заступника начальника слідчого відділу прокуратури області від 02.10.2018 у визнанні ОСОБА_1 потерпілим відмовлено.

За результатами проведення досудового розслідування слідчим 12.10.2018 року прийнято рішення про закриття даного провадження на підставі п.2 ч.1 статті 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в діях службових осіб ГУ НП у Львівській області ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України.

Водночас, з`ясовано, що 15.02.2018 СВ Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області, на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2018 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000576, за фактом вчинення шахрайських дій відносно осіб, що здійснювали підприємницьку діяльність на ринку «Сихівська народна торгівля», за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

За результатами досудового розслідування СВ Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області 12.09.2018 прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Львівська місцева прокуратура № 1 із вказаним рішенням погодилась, підстав для його скасування на даний час не встановлено.

Окрім цього, на виконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 22.01.2018 року про зобов`язання внесення відомостей Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 щодо вчинення перешкод при створенні та обладнанні торгівельних місць для селян та дрібних торговців в Сихівському районі м. Львова, СВ Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області зареєстровано кримінальне провадження №0000103 від 11.06.2018 року з правовою кваліфікацією кримінальне правопорушення за ст. 356 КК України.

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває та перебуває на контролі Львівської місцевої прокуратури №1.

Разом з тим, 08.06.2018 року слідчим суддею Личаківського районного суду м. Львова в задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Львівської місцевої прокуратури № 1 щодо невнесення відомостей про кримінальні правопорушення за фактами можливого вчинення криміналих правопорушень, передбаченими ст. ст. 364, 382 КК України до Єдиного реєстр досудових розслідувань відмовлено.

Вказане рішення судом мотивовано тим, що звернення ОСОБА_1 від 17.04.2018 року не містить жодної інформації, яка б вказувала на наявність обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Крім цього, підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстр досудових розслідувань щодо можливого вчинення кримінальноґ правопорушення суддями Сихівського, Галицького, Личаківського районних судів м. Львова немає, оскільки відомості, викладені у скарзі зводяться до незгоди із судовими рішеннями та не містять об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення ними суспільно-небезпечного діяння (злочину), та не наведено будь-яких обставин, передбачених п.4 ч.5 ст.214 КПКУкраїни, що можуть свідчити про вчинення будь-якого кримінального правопорушення.

У листі від 07 листопада 2018 року №17/7-4534-16 ОСОБА_1 роз`яснено, що рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора він вправі оскаржити до слідчого судді місцевого суду в порядку ст.ст.303-307 Кримінального процесуального кодексу України. В разі незгоди з наданою відповіддю він вправі її оскаржити у передбаченому законом порядку.

У справі, яка переглядається, матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він звернувся до суду за захистом своїх прав (інтересів), зводиться до відшкодування шкоди, спричиненої неналежним здійсненням уповноваженими особами органу досудового розслідування Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) своїх службових обов`язків, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання повідомлення/заяви позивача від 17 вересня 2018 року №32 про кримінальне правопорушення.

Обставини неправомірних рішень, дії чи бездіяльність слідчого Головного управління Національної поліції у Львівській області або прокурора Львівської місцевої прокуратури щодо виконання ухвали слідчого судді від 22 січня 2018 року не були заявлені позивачем під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції.

Як передбачено частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, вихід судом за межі предмета позову, та правових підстав позову є порушенням принципу диспозитивності цивільного процесу, закріпленого статтею 13 ЦПК України.

Відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд не дослідив докази та обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не підтвердилися.

Посилання позивача у доводах апеляційної скарги на практику Європейського суду з прав людини, є безпідставними, так як у цій справі виникли правовідносини, які не є подібними з тими, що були предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справі«Бендерський проти України», «Головко проти України», «Кардава проти України», «Ваньо Тодоров проти Болгарії», «Ромашов проти України».

Інші доводи позивача, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вонине підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

З огляду на те, що на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір при поданні апеляційної скарги з позивача не справлявся, то судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції, згідно із статтями 141, 382 ЦПК України, слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданнібуло оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2023року.

Головуючий Судді: