ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6705/23 Справа № 932/2249/21 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 травня 2023 року по справі за позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , КП Житлово-комунальна контора Дніпропетровської обласної ради, третя особа Дніпропетровська обласна рада, про скасування державної реєстрації житлових прав на нерухоме майно, визнання недійсним розпорядження органу приватизації, визнання права комунальної власності та витребування майна, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2021 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, діючи в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , КП «Житлово-комунальна контора» ДОР, третя особа Дніпропетровська обласна рада, про скасування державної реєстрації житлових прав на нерухоме майно, визнання недійсним розпорядження органу приватизації, визнання права комунальної власності та витребування майна, мотивуючи його тим, що гуртожиток, розташований у АДРЕСА_1 , належав до спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області та перебував на балансі КП «Житлово-комунальна контора» ДОР. Вказував, що в подальшому гуртожиток було передано у власність територіальної громади м.Дніпро та, незважаючи на це, право власності на квартиру АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 у гуртожитку було оформлено за Дніпропетровською обласною радою.

Посилаючись на те, що серед підстав виникнення права власності щодо квартири АДРЕСА_2 вказано декларацію про готовність до експлуатації та декларацію про початок будівельних робіт, які не реєструвалися уповноваженим органом, а після цього за рішенням КП «Житлово-комунальна контора» ДОР, спірні квартири було передано у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в порядку приватизації житлового фонду, які в подальшому відчужені на користь ОСОБА_1 , та об`єднано в одну із номером 8, просив суд ухвалити рішення, яким скасувати державну реєстрацію прав, проведену 13 липня 2018 року ПН ДМНО Зайченко І.А. (індексний номер рішення 421105466 від 18 липня 2018 року, номер запису про прав власності - 27089548), про державну реєстрацію права комунальної власності на квартиру АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); визнати недійсним та скасувати розпорядження від 23 липня 2018 року №П-32, видане КП «Житлово-комунальна контора» ДОР про передачу у приватну власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_4 ; визнати недійсним та скасувати розпорядження від 30 листопада 2017 року №П-26, видане КП «Житлово-комунальна контора» ДОР про передачу у приватну власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_5 ; визнати право комунальної власності на об`єкт нерухомого майна за реєстровим номером 101; витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_5 , відомості щодо якого внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №101.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 травня 2023 року позов задоволено частково. Скасовано державну реєстрацію прав, проведену 13 липня 2018 року ПН ДМНО Зайченко І.А. (індексний номер рішення 421105466 від 18 липня 2018 року, номер запису про прав власності - 27089548), про державну реєстрацію права комунальної власності на квартиру АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Визнано недійсним та скасовано розпорядження від 2 липня 2018 року №П-32, видане КП «Житлово-комунальна контора» ДОР про передачу у приватну власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_4 . Визнано недійсним та скасовано розпорядження від 30 листопада 2017 року №П-26, видане КП «Житлово-комунальна контора» ДОР про передачу у приватну власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_5 . Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_5 , відомості щодо якого внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №101.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем не надано доказів того, що він набув у власність квартиру з порушенням норм законодавства. Наголошував на тому, що будинок, у якому розташовано квартири, перебував безперервно у господарському віданні саме КП «Житлово-комунальна контора» ДОР у період з 13 липня 2009 року саме по 30 квітня 2019 року та жодних обмежень правомочностей КП «Житлово-комунальна контора» ДОР на розпорядження квартирами у цей період не було. Позивачем не надано доказів набуття Дніпровською міською радою права комунальної власності на спірну квартиру.

16 серпня 2023 року Дніпропетровська обласна прокуратура надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала про те, що апеляційна скарга не містить жодних обставин, які б спростовували законність рішення.

21 серпня 2023 року Дніпропетровська міська рада надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошували на протиправності дій відносно приватизації житлового фонду.

Дніпропетровською обласною радою надано пояснення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що згідно рішення Дніпропетровської обласної ради від 24 березня 2017 року майно, що належить до спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області, закріплені на праві господарського відання за КП «Житлово-комунальна контора» ДОР, в тому числі гуртожиток, розташований у АДРЕСА_1 , передано до комунальної власності територіальної громади м.Дніпра.

Рішенням Дніпровської міської ради від 13 квітня 2017 року надано згоду на прийняття вказаного будинку у комунальну власність міста. Пунктом 2.1 вказаного рішення передбачено підписання актів приймання-передачі будинків.

Наказом КП «Житлово-комунальна контора» ДОР від 30 червня 2017 року створено комісію з питань передачі житлових будинків на баланс КП «Жилсервіс-15».

30 квітня 2019 року головою м.Дніпра та головою Дніпропетровської обласної ради затверджено акт передачі вказаного будинку.

Згідно рішень Дніпровської міської ради від 20 травня 2020 року, з урахуванням змін, внесених рішенням від 10 жовтня 2020 року, вказаний гуртожиток передано із балансу КП «Жилсервіс-15» на баланс КП «Жилсервіс-5».

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається наявність наступних записів щодо квартири АДРЕСА_4 : від 07 серпня 2018 року про право власності за КП «Житлово-комунальна контора» ДОР; від 30 липня 2018 року про право власності за ОСОБА_3 на підставі: свідоцтва про право власності, виданого 23 липня 2018 року КП «Житлово-комунальна контора» ДОР; 07 серпня 2018 року про право власності за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 серпня 2018 року; 05 лютого 2020 року про закриття об`єкта нерухомого майна на підставі об`єднання об`єктів нерухомого майна.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається наявність наступних записів щодо квартири АДРЕСА_6 : від 13 липня 2017 року про право власності за КП «Житлово-комунальна контора» ДОР, серед підстав вказано зокрема декларація про готовність об`єкта до експлуатації ДП 86 від 29 вересня 2014 року; від 24 січня 2018 року про право власності за ОСОБА_2 на підставі: свідоцтва про право власності, виданого 30 листопада 2017 року КП «Житлово-комунальна контора» ДОР; 13 серпня 2019 про право власності за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 серпня 2019 року; 05 лютого 2020 року про закриття об`єкта нерухомого майна на підставі об`єднання об`єктів нерухомого майна.

Одночасно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 лютого 2020 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 , площею 88,2 кв.м, реєстраційний номер 101, за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 07 серпня 2018 року та від 13 серпня 2019 року, висновку щодо технічної можливості об`єднання об`єктів нерухомості від 05 лютого 2020 року.

Квартири були приватизовані на підставі розпоряджень, виданих КП «Житлово-комунальна контора» ДОР від 23 липня 2018 року №П-32 та від 30 листопада 2017 №П-26.

Відповідно до копії відповіді Департаменту ДАБІ у Дніпропетровській області від 30 жовтня 2020 року вбачається, що згідно єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування зазначених документів, який ведеться з 20 травня 2011 року, відомості про реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДП 86 від 29 вересня 2014 року, відсутні.

Згідно договору купівлі-продажу від 07 серпня 2018 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4 , за 550 310 грн., що дорівнює його експертній оцінці.

Згідно договору купівлі-продажу від 13 серпня 2019 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 квартиру квартири АДРЕСА_5 , за 446 255 грн., що дорівнює його експертній оцінці.

Вирішуючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що первинна реєстрація права власності на спірні приміщення відбулася за КП «Житлово-комунальна контора» ДОР за його ж рішенням. Будинок АДРЕСА_1 належав територіальній громаді Дніпропетровської області та перебував у господарському віданні КП «Житлово-комунальна контора» ДОР. Реєстрація права власності відбулася після прийняття рішення Дніпропетровською обласною радою про передання гуртожитку в цілому територіальній громаді м.Дніпра. При цьому Дніпропетровська обласна рада не вказує на волевиявлення залишити за собою окремі приміщення гуртожитку та на реєстрацію права власності на такі приміщення. За вказаних обставин вбачається протиправність здійсненої реєстрації права власності на спірні приміщення за КП «Житлово-комунальна контора» ДОР. Також у поясненнях обласна рада вказувала про відсутність у неї повноважень щодо приватизації житлового фонду та відсутність органу приватизації. За таких обставин вбачається незаконність розпоряджень про приватизацію спірних квартир. Враховуючи рішення обласної та міської рад щодо передачі гуртожитку, а також факт укладення акту його приймання-передачі, та враховуючи факт реєстрації права власності на таке приміщення за відповідачем, наявні підстави для часткового задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 172 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальна громада жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, селищ, міст, що мають єдиний адміністративний центр; представницький орган місцевого самоврядування виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст (частина 2 статті 2 Закону №280/97-ВР).

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами (частини 1, 2 статті 10 Закону №280/97-ВР).

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону №280/97-ВР від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 43 Закону №280/97-ВР виключно на пленарному засіданні районної, обласної ради вирішуються питання щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» суб`єктами приватизації є, в тому числі, місцеві ради, органи приватизації територіальних громад.

Визначений статтею 10 Закону №2269-VIII порядок приватизації державного і комунального майна передбачає, зокрема, формування та затвердження переліків об`єктів, що підлягають приватизації; прийняття місцевою радою рішення про приватизацію об`єкта комунальної власності.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону №2269-VIII перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації, ухвалюється місцевою радою. Включення нових об`єктів до цього переліку здійснюється шляхом ухвалення окремого рішення щодо кожного об`єкта комунальної власності.

Отже, органи місцевого самоврядування (обласні ради зокрема) наділені повноваженнями у сфері приватизації комунального майна.

Первинна реєстрація права власності на спірні приміщення відбулася за КП «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради за його ж рішенням.

Будинок АДРЕСА_1 належав територіальній громаді Дніпропетровської області та перебував у господарському віданні КП «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради.

Рішенням Дніпропетровської обласної ради від 24 березня 2017 року майно, що належить до спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області, закріплені на праві господарського відання за КП «Житлово-комунальна контора» ДОР, в тому числі гуртожиток у АДРЕСА_1 , передано до комунальної власності територіальної громади м.Дніпра.

В той же час, розпорядженням від 30 листопада 2017 року №П-26, виданим КП «Житлово-комунальна контора» ДОР, квартира АДРЕСА_5 , передана у приватну власність ОСОБА_2 .

Розпорядженням від 23 липня 2018 року №П-32, виданим КП «Житлово-комунальна контора» ДОР, квартира АДРЕСА_4 , передана у приватну власність ОСОБА_3 .

В подальшому квартира АДРЕСА_4 , була відчужена на підставі договору купівлі-продажу від 07 серпня 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Квартира АДРЕСА_5 , була відчужена на підставі договорів купівлі-продажу від 13 серпня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 об`єднано в один об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_3 .

Матеріалами справи підтверджено, а судом першої інстанції вірно установлено, що вбачається незаконність розпоряджень про приватизацію спірних квартир.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статей 328,329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до положень статей 386,387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, §45, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

ЄСПЛ неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, №47724/07, 58677/11,2920/13,3127/13,15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Вибуття майна із комунальної власності поза волею територіальної громади унеможливлює в подальшому на виконання повноважень та завдань територіальної громади міста передати його у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині відсутності підстав для витребування від нього спірного нерухомого майна відхиляються.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.