Справа № 522/9793/23
Провадження № 2/522/4594/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої - судді Чернявської Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Купцова С.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання,

ВСТАНОВИВ:

19 травня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, в якій вона просить суд стягувати з відповідача ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , яка продовжує навчання у КЗ « Одеській обласний базовий медичний фаховий коледж» у розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення нею 23-х років за умови, що вона буде продовжувати навчання.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа розподілена на суддю Шестакову Я.В. Ухвалою від 23 травня 2023 року відкрито провадження по справі, встановлено спрощений порядок розгляду справ.

24 липня 2023 року від ОСОБА_3 до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності. Зазначила, що проживає з матір`ю та навчається на денному відділенні 3 го курсу КЗ « Одеській обласний базовий медичний фаховий коледж», проте батько не надає матеріальну допомогу. Просила розглянути справу за відсутності.

04 жовтня 2023 року від представника Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого зазначено, що Відповідач не має можливості на теперішній час сплачувати аліменти своїй повнолітній доньці ОСОБА_3 , яка продовжує навчання, враховуючи відсутність доходу, тяжкий стан здоров`я та інвалідність.

На підставі розпорядження керівника апарату суду здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, 05.10.2023 року справа надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Чернявської Л.М. Ухвалою суду від 06 жовтня 2023 року прийнято до провадження цивільну справу.

В судове засідання 24 жовтня 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від учасників справи надійшли заяви про слухання справи за відсутності.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.

Суд, ознайомившись із позовною заявою, відзивом, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 10 вересня 2004 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис 1157.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , яка наразі проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017 року по справі № 521/17207/17 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1 500,00 гривень щомісячно, з врахуванням індексу інфляції, починаючи з 18 жовтня 2017 року до повноліття дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2019 року по справі № 521/16433/17 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Як вбачається з Довідки № 310 від 19.04.2023 року ОСОБА_3 навчається в КЗ «Одеський обласний базовий медичний фаховий коледж» у 33 групі 3 курсу спеціальності «Сестринська справа» на денному відділенні бюджетної форми навчання.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивачка зазначила, що Відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, проте Відповідач є працездатним, інших дітей не має та має можливість надавати грошову допомогу на утримання спільної доньки.

Вирішуючи спір, суд виходив з наступного.

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Зазначена правова позиція висловлена у Постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 225/1447/16-ц та від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16-ц.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Разом з тим, судом при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу та проживання за місцем його знаходження.

Аналогічна правова позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 761/10510/17.

Відтак з системного аналізу вказаних норм слідує, що під час розгляду справ за позовом про стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання, підлягають доказуванню та встановленню обставини, зокрема, потреба повнолітньої дитини в матеріальній допомозі у зв`язку з продовженням навчання та наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Аналізуючи викладені вище правові норми, судом відзначається, що правовідносини з обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, не є продовженням безумовного обов`язку батьків з утримання дітей, більш того, вони регулюються самостійними нормами матеріального права, якими вказаний обов`язок встановлений щодо обох батьків і залежить від умови можливості надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справ в судовому засіданні.

При визначенні розміру аліментів, відповідно до вимог ст.ст. 182, 200 СК України, судом враховуються матеріальне становище сторін, інші обставини, які впливають на висновки суду щодо доведеності існування потреби у матеріальної допомозі у період навчання ОСОБА_4 , а також доведеності існування умов, за яких відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній доньці.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд звертає увагу на те, що позивач не довела суду ті обставини на які посилається, як на підставу позову.

Позивачка не надала суду жодного доказу того, що їх спільна з відповідачем донька потребує матеріальної підтримки та не має змоги самостійно отримувати дохід. Так, з копії довідки, наданої навчальним закладом, вбачається, що ОСОБА_3 була зарахована до КЗ «Одеський обласний базовий медичний фаховий коледж» на спеціальність «сестринська справа» на денне відділення бюджетної форми навчання, що дає підстави вважати, що донька отримує стипендію.

Слід зазначити, що Позивачем не надано доказів, які б спростували зазначене твердження.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 22 серпня 2022 року звільнений з посади заступника директора з виробничо-технічних та кошторисних питань КП «Міське капітальне будівництво», що підтверджується Довідкою Пенсійного фонду України за формою ОК-7 відносно ОСОБА_2 .

Також, Відповідачем по справі надано до суду Довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 504163 видану ОСОБА_2 , у відповідності до якої останньому встановлено 2 групу інвалідності за загальним захворюванням.

Зазначені докази дають підставу вважати, що Відповідач не має можливості надавати матеріальну допомогу в виді аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи є Довідка про доходи № 12 від 18.05.2023 року видана ОСОБА_1 в тому що вона дійсно працює в КНП «Міська лікарня № 5» ОМР НСЗУ на посаді Медичного директора та загальна сума доходів за період з листопада 2022 року до квітня 2023 року становить 145 574, 80 гривень, що в середньому складає 24 000 гривень щомісячно.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження понесених витрат на утримання повнолітньої дитини, не зазначено вартість навчання, підручників, проїзду, харчування тощо.

Також, не доведено, що Відповідач ОСОБА_2 має можливість надавати матеріальну допомогу в виді аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання.

Так само суду не надано доказів того, що позивачка надає матеріальну допомогу доньці та доказів розміру такої допомоги.

Таким чином лише та обставина, що на батьків може бути покладено обов`язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальну допомогу, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року за №640/21562/15-ц та від 29.08.2019 року за №405/8423/16-ц.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Суд констатує, що матеріали справи не містять жодних доказів як можливості відповідача сплачувати аліменти на утримання своєї повнолітньої дочки, так і потреби останньої в матеріальній допомозі від свого батька у зв`язку саме із навчанням останньої та неможливості працевлаштуватися для забезпечення своїх потреб.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання задоволенню не підлягають, з наведених вище мотивів та підстав.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 26 жовтня 2023 року.

Суддя Л. М. Чернявська