ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7769/23 Справа № 211/2339/23 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д.М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №211/2339/23 за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Таскомбанк» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Ніколенко Д.М., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року АТ «Таскомбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 18 січня 2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень (далі - ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № , за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 186 195,00 грн., терміном на 60 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 0,01% річних від суми боргу, в розмірі 2,49% на місяць (30% річних) від суми кредиту, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити за його використання відсотки на умовах договору.

20 січня 2022 року права вимоги за Кредитним договором № від 18 січня 2022 року відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі Договору відступлення права вимоги №01/09/21 від 01 вересня 2021 року, за яким первісний кредитор передав позивачу за плату належні йому права вимоги до ОСОБА_1 . Однак, всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на вимогу погасити борг, відповідач не виконав свого зобов`язання та після відступлення позивачу права грошової вимоги не виконав умови договору. Внаслідок неналежного виконання умов укладеного договору позичальник перед банком має заборгованість, яка станом на 30 березня 2023 року становить 252171,87грн., з яких: 186195грн. - заборгованість за тілом кредиту, 22,33грн. - заборгованість за річними процентами, 65954,51грн. - заборгованість за щомісячними процентами, яку позивач просить стягнути на свою користь та витрати пов`язані з оплати судового збору в сумі 3782,58 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погодившись з таким висновком, АТ «Таскомбанк» подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування зазначив, що повідомлення-вимога була направлена відповідачу цінним листом з повідомленням про вручення 20.02.2023 року за вих. №3244/70.2.2. Те, що відповідач не хотів, чи не мав змоги отримати даний лист не є підставою для відмови в позові. Умовами кредитного договору визначено чіткий графік повернення кредитних коштів, кількість та розмір платежів, періодичність їх внесення, які були відомві відповідачу проте ним проігноровані.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статты 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи, в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі складає 252171,87 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що є підставою для розгляду справи без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі.

Судом встановлено, що 18 січня 2022 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №, за умовами якого позичальнику було надано кредит у сумі 186195грн. на строк 60 місяців, за користування якими позичальник сплачує 0,01% річних від суми боргу та відсотки в розмірі 2,49% на місяць від суми кредиту, реальна річна процентна ставка 55,99% річних.

Відповідно до платіжної інструкції №І266086951 від 18 січня 2022 року ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» перерахувало на рахунок АТ «А-Банк» кошти в розмірі 80000грн. на погашення заборгованості по кредитному договору А474СТ17 від 24.02.2021 року за рахунок кредитних коштів згідно кредитного договору № від 18 січня 2022 року та заяви ОСОБА_1 (а.с.27).

Згідно платіжного доручення №І266086952 від 19 січня 2022 року ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» перерахувало на рахунок ОСОБА_1 кошти в розмірі 70000грн. на погашення заборгованості по кредитному договору №200350141 від 16 червня 2021 року за рахунок кредитних коштів згідно кредитного договору № від 18 січня 2022 року та заяви ОСОБА_1 (а.с.28).

Відповідно до витягу з реєстру оплачених страховок ЗАТ СК ТАС за 18 січня 2022 року, за кредитним договором № сплачено 15 квітня 2019 року суму страховки в розмірі 28695грн. (а.с.29-44).

20 січня 2022 року права вимоги за Кредитним договором № від 18 січня 2022 року відступлені АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі Договору відступлення права вимоги №01/09/21 від 01 вересня 2021 року, за яким первісний кредитор, ТОВ «ФК «ЦФР», передав позивачу за плату належні йому права вимоги до ОСОБА_1 (а.с. 18-24).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № від 18 січня 2022 року, станом на 30 березня 2023 року ОСОБА_1 мав заборгованість по кредиту в розмірі 252171,87 грн., з яких: 186195,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 22,33грн. - заборгованість за річними процентами, 65954,51грн. - заборгованість за щомісячними процентами (а.с. 45).

20 лютого 2023 року АТ «Таскомбанк» направив на адресу ОСОБА_1 повідомлення-вимогу про дострокове повне повернення кредиту та сплату заборгованості в розмірі 275181,58 грн. за кредитним договором № від 18 січня 2022 року, укладеним між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», та ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не повідомив відповідачу ОСОБА_1 (на його адресу місця проживання та реєстрації), як споживачу, вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, що передбачено частиною четвертою статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Порушення позивачем визначеного кредитним договором порядку направлення юридично значимого повідомлення, факт отримання якого адресатом судом не встановлено, не може мати наслідком покладення на відповідача тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів не може повністтю погодитись з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Предметом позову в справі, що переглядається, є стягнення кредитної заборгованості за договором споживчого кредиту, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок про те, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить - Закон України «Про захист прав споживачів».

Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати, порівняно із цим Законом, становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Аналогічний висновок викладено у постанові ВС № 509/5168/15-ц від 10 листопада 2021 року.

Відповідно до п.3 ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Таким чином, суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» в яких був та зараз встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 січня 2022 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №, відповідно до умов якого позичальнику надано 186195грн. на будь-які цілі, строком на 60 місяців, безготівковим шляхом.

З боку сторін не має заперечень, що даний кредитний договір укладений на задоволення споживчих потреб позичальника, і це підтверджується доказами які містяться в матеріалах справи.

Позичальник зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту відповідно до графіку платежів (а.с.8).

Відповідно до даних, які містяться в матерілах справи по кредитному договору № від 18 січня 2022 року позичальником (відповідачем по справі) оплата періодичних платежів не здійснювалась. Кредитор, враховуючи відсутність оплат за договором зі сторони позичальника вважає, що має право на дострокове повернення кредитних коштів за вказаним кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження досудового порядку врегулювання дострокового повернення кредитних коштів за кредитним договором, позивачем надано копію повідомлення-вимоги від 20.02.23р. яку було направлено позичальнику ОСОБА_1 21.02.23р. Та на підтвердження даного відправлення копію фіскального чека від 21.02.2023 року та опис вкладення у цінний лист (а.с.69-71).

Вивчивши наведені докази, колегія суддів зазначає, що повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що вони одержали або мали одержати повідомлення, але не одержали його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 липня 2022 року у справі № 752/11645/19.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження одержання відповідачем ОСОБА_1 повідомлення-вимоги позивача від 20.02.23р., як і доказів на підтвердження не одержання відповідачем даного повідомлення з власної вини. Як слід позивачем не доведено дотримання порядку дострокового повернення кредиту за вимогою банку, а тому термін повернення кредиту в повному обсязі не настав.

Суд першої інстанції вірно встановив дану обставину, надав їй оцінку, але прийшов до помилкового висновку, про відмову у задоволені позовних вимог в повному обсязі, що суперечить вимогам матеріального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець), зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі сплата неустойки.

Таким чином, враховуючи те, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, при цьому позичальник, отримавши кредитні кошти, не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання щодо їх повернення, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності правових підстав для стягнення простроченої заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом з урахуванням заявлених позовних вимог.

Як зазначено вище, відповідно до п.1.2. кредитного договору № від 18.01.2022р., ОСОБА_1 надано кредит у сумі 186195 грн. на строк 60 місяців, за користування якими позичальник сплачує 0,01% річних від суми боргу за договром та відсотки в розмірі 2,49% на місяць від суми кредиту, реальна річна процентна ставка 55,99% річних.

Згідно п.1.3 позичальник зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту. Порядок повернення кредиту: кількість та розмір платежів, періодичність внесення (графік платежів) встановлено п.1.3. кредитного договору.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором, яку він просить стягнути з відповідача, згідно якого станом на 30.03.2023р. за договором утворилась заборгованість, яка становить 252171,87грн. та складається з: заборгованості по тілу кредиту (в тому числі прострочена) - 186195грн; заборгованості по річним процентам (в тому числі прострочена) - 22,33 грн., заборгованості по щомісячним процентам (в тому числі прострочена) 65954,54 грн. (а.с.45).

Між тим, колегія суддів не може погодитись з розміром заборгованості вказаної в розрахунку, оскільки позивачем до неї повністю включено тіло кредиту 186195грн., яке згідно договору погашається відповідно графіку платежів (п.1.3 договору (а.с.8)).

З урахуванням наведеного до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості, яка склалась станом на 30.03.2023р. в розмірі 104504,24грн. і до якої входить сума заборгованості по тілу кредиту 39576,31грн., заборгованості по річним процентам - 20,23 грн., заборгованості по щомісячним процентам 64907,64 грн.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню на підставі п.3 ,4 ч.1 ст.376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволено частково (41,28% від заявленої суми), то з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1561,42 грн., за подання апеляційної скарги 2342,17грн., що разом становить 3903,59 грн.

Керуючись ст.ст.367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» (м.Київ, вул.. С.Петлюри, 30, ЄДРПУ 09806443, МФО 339500) заборгованість за кредитним договором № від 18 січня 2022 року, яка станом на 30.03.2023р. становить 104505,24 (сто чотири тисячі п`ятсот чотири) грн. 24 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» витрати по сплаті судового збору за звернення з позовними вимогами та поданням апеляційної скарги в розмірі 3903,59 грн (три тисячі девятьсот три) грн. 59 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України

Судді: