Справа № 758/6737/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2023 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Петрова Д.В.,

при секретарі судового засідання Сіренко Б.В.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідачки адвоката Майстренко Л.О.

третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві заяву представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Майстренко Людмили Олегівни про постановлення додаткової ухвали у справі № 758/6737/22 за позовом ОСОБА_1 як опікуна, який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войнарська Ірина Анатоліївна, ОСОБА_2 , про скасування державної реєстрації права власності та витребування нерухомого майна із чужого володіння,

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 як опікун, який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4 звернувся до Подільського районного суду міста Києва із позовною заявою до ОСОБА_3 , треті особи: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войнарська І.А., ОСОБА_2 , про скасування державної реєстрації права власності та витребування нерухомого майна із чужого володіння.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25.09.2023 позов ОСОБА_1 як опікуна, який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войнарська І.А., ОСОБА_2 , про скасування державної реєстрації права власності та витребування нерухомого майна із чужого володіння, залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

04.10.2023 до суду надійшла заява представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Майстренко Л.О. про постановлення додаткової ухвали суду, в якій остання просила постановити додаткову ухвалу у даній справі щодо судових витрат, якою стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 36 500 (тридцять шість тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. на відшкодування витрат із оплати професійної правничої допомоги адвоката.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Майстренко Л.О. заяву про постановлення додаткової ухвали щодо відшкодування відповідачці витрат на правову допомогу підтримала у повному обсязі, просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення поданої заяви.

Третя особа ОСОБА_2 у судовому засіданні вирішення питання про відшкодування відповідачці судових витрат залишив на розсуд суду.

Вислухавши учасників по справі, вивчивши подану до суду заяву про ухвалення додаткового рішення та матеріали справи № 758/6737/22, суд приходить до наступного висновку.

Ухвалою суду від 25.09.2023 позов ОСОБА_1 як опікуна, який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4 було залишено без розгляду, оскільки належним чином повідомлений позивач та його представник повторно не з`явилися в судове засідання.

Згідно з ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

За змістом ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується (постанова Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.01.2021 у справі № 521/3011/18).

Так, в контексті вищенаведеного суд приймає до уваги, що з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся у серпні 2022 року. На той час позивач був обізнаним із тим, що договір купівлі-продажу квартири, витребувати яку у ОСОБА_3 просив ОСОБА_1 , був дійсним та чинним станом на час подання позову, оскільки судовий спір з цього приводу триває, справа перебуває на розгляді в суді першої інстанції, рішення у справі не ухвалено.

Подаючи позовну заяву, позивач керувався текстом Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-ІV в редакції, яка втратила чинність та не підлягає застосовуванню.

Знаючи дійсну адресу реєстрації місця проживання відповідачки, позивач зазначив у позовній заяві іншу її адресу, що призвело до надсилання судом процесуальних документів ОСОБА_3 за неправильною адресою. Відповідач їх не отримувала, її представник (адвокат) була змушена ознайомлюватися з матеріалами справи безпосередньо в суді, що збільшувало обсяг роботи адвоката і, відповідно, вартість її послуг.

Крім того, одержавши відзив ОСОБА_3 на свій позов ще в жовтні 2022 року, позивач ОСОБА_1 ухилявся від підготовки та подання відповіді на відзив. При цьому, позивач не міг не знати процесуальні правила подання відповіді на відзив, адже його інтереси представляв у суді адвокат Гонтарєв Р.М., обов`язком якого було пояснити позивачу ці правила, якщо він їх не знав. Лише у липні 2023 року представник позивача адвокат Гонтарєв Р.М. подав до суду клопотання про встановлення позивачу строку для подання відповіді на відзив. Проте, навіть після того, як судом було надано позивачу строк для підготовки відповіді на відзив, така відповідь так і не була подана. Суд оцінює такі дії позивача та його представника як зловживання процесуальним правом із метою безпідставного затягування судового процесу та створення для цього штучних передумов.

Суд також враховує, що в березні 2023 року позивач подав клопотання про долучення доказів в справі. Проте судом їх було повернуто позивачу через порушення порядку їх подання, що також затягувало розгляд справи, оскільки не давало суду можливість закрити підготовче провадження в справі. При цьому, позивач не міг не знати процесуальні правила подання доказів до суду, оскільки його інтереси представляв у суді адвокат Гонтарєв Р.М.

Більше того, позивач ОСОБА_1 починаючи з 07 серпня 2023 року припинив з`являтися в судові засідання без надання доказів поважності причин неявки, та не просив суд розглядати справу за його відсутності.

В судовому засіданні 07 серпня 2023 року, на яке не з`явився позивач, але в яке з`явився представник позивача адвокат Гонтарєв Р.М., останній подав до суду заяву про відмову від позову. Після роз`яснення судом наслідків відмови від позову, адвокат не наполягав на заяві та просив суд відкласти судове засідання, бо йому треба узгодити позицію з позивачем.

Після 07.08.2023 в судові засідання перестав з`являтися не тільки позивач, але і його представник адвокат Гонтарєв Р.М., який подав до суду заяву про те, що вони просять не розглядати заяву ОСОБА_1 про відмову від позову. Причини своєї неявки в судові засідання 05.09.2023 та 25.09.2023 позивач та його представник адвокат Гонтарєв Р.М. суду не повідомили.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що позивач пред`явив безпідставний, штучний позов і його дії були необґрунтовані. Так само необґрунтовано та зі зловживаннями процесуальними правами сторона позивача діяла під час розгляду справи, і як наслідок необґрунтованих дій позивача відповідач була змушена захищати свої права в суді та оплачувати витрати на правничу допомогу.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно із ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так у поданій до суду представником відповідачки заяві про постановлення додаткової ухвали, остання зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу, які понесла відповідачка ОСОБА_3 склали 36 500 гривень 00 копійок, які зокрема складаються з:

- адвокатського гонорару, який визначений Договором про надання правничої (правової) допомоги від 16.09.2022 № 16-09/1-22 у фіксованій сумі - 15 тис. грн.;

- загальної вартості участі адвоката в судових засіданнях, що визначена п. 5.3 Договору - у розмірі 21 500,00 грн.

З урахуванням наведеного, суд вбачає наявність підстав для задоволення заяви представника відповідачки про стягнення з позивача у даній справі витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 гривень, виходячи з наступного.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат (відшкодування їх за рахунок іншої сторони) у формі «гонорару успіху», суд повинен виходити не з договору між адвокатом та клієнтом, який створює саме для них права та обов`язки, та погодженого ними розміру гонорару (в даному випадку вирахуваного ними у відсотковому співвідношенні від суми незадоволених позовних вимог), а й з пропорційності цих витрат фактично понесеним судовим витратам, безпосередньо пов`язаним з розглядом справи, які визначені адвокатським бюро та оцінені судом, зокрема з точки зору складності цієї справи та розумної необхідності цих судових витрат для даної справи. Адже саме розмір витрат, понесених відповідачем на фактично надані реальні та неминучі послуги на правничу допомогу, і саме з метою досягнення певного правового результату вирішення конфлікту сторін - відмови позивачеві у позові, кореспондується з витратами, які має право відшкодувати на свою користь відповідач як судові витрати, понесені ним на сплату гонорару успіху, за рахунок позивача.

Судові витрати, які за своєю суттю є додатковою оплатою за успішне завершення справи в суді до оплати за фактично надані послуги, про яку сторони договору про надання правової допомоги також домовились у договорі про надання правової допомоги, не можуть покладатись на сторону, на яку судові витрати іншої сторони мають бути віднесені відповідно до процесуальних норм про розподіл судових витрат, виходячи лише зі зменшення судом гонорару, який визначено сторонами цього договору на власний розсуд, без одночасної оцінки його розміру всім критеріям судових витрат на правничу допомогу, які унормовані у главі 8 «Судові витрати» ГПК України, у їх сукупності. Тобто не буде правомірним просте зменшення судом таких судових витрат у спосіб встановлення іншого (меншого) відсотку від того відсотку, який обумовлено в договорі про надання правничої допомоги щодо бази його (відсотку) нарахування.

Суд бере до уваги, що позивач ОСОБА_1 подав позов як опікун в інтересах недієздатного ОСОБА_4 , а недієздатний ОСОБА_4 не має ні цивільної дієздатності, ні деліктоздатності загалом, а тому компенсувати ОСОБА_3 понесені нею витрати зобов`язаний ОСОБА_1 , необґрунтовані дії якого як позивача й призвели до витрат відповідачки.

Таким чином на думку суду з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню судові витрати на правничу допомогу, внаслідок необґрунтованих дій позивача,в загальній сумі 25 000,00 грн, з яких 17 000,00 грн витрати на професійну правничу допомогу, безпосередньо пов`язані з розглядом справи, та 8 000 грн витрати у формі «адвокатського гонорару», опосередковано пов`язані з розглядом справи, втім які за оцінкою суду саме в такій сумі знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку (у пов`язаності) з розглядом справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 141, 270, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Заяву представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Майстренко Людмили Олегівни про постановлення додаткової ухвали у справі № 758/6737/22 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні решти вимог заяви відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Дмитро ПЕТРОВ