Справа № 442/6388/22 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/1022/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Марко О.Р.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта - адвоката Гирича О.В., представника відповідача - адвоката Коцана Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 березня 2023 року (повний текст рішення складено 09 березня 2023 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спільним майном багатоквартирного будинку,

В С Т А Н О В И В:

в жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з вказаним позовом, в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути їй перешкоди у користуванні допоміжними приміщеннями, позначеними на плані мансарди багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 під № 3-2 - площею 1, 9 кв.м та під № 3-5 - площею 7,7 кв.м, шляхом надання вільного доступу та передачі екземпляру ключів до цих приміщень.

В обґрунтування позову вказувала на те, що їй належить квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 09 жовтня 2020 року. Крім того, вона є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07 грудня 2019 року. Належні їй квартири знаходяться на першому поверсі одноповерхового будинку.

Відповідачці ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_4 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2020 року. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно загальна площа квартири складає 39,9 кв.м, житлова - 17,3 кв.м. Квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні і знаходиться на мансардному поверсі будинку.

Через деякий час після того як відповідач стала власником вищевказаних квартир, вона дізналася про наявність допоміжного приміщення при вході на мансардному поверсі, вхід до якого повністю їй обмежено відповідачкою. Тільки в неї були ключі від вхідних дверей до мансарди, тому допоміжним приміщенням вона користувалася одноосібно, при цьому використовуючи спільний коридор на першому поверсі будинку. В цьому приміщенні відповідачка облаштувала ванну кімнату для себе, а так як воно знаходилося над засобами обліку електроенергії (лічильниками) на першому поверсі, то постійно існувала небезпека їх затоплення, замикання проводів і як наслідок - пожежі.

У зв`язку із відмовою відповідачки добровільно надати їй доступ до допоміжного приміщення на мансардному поверсі, вона звернулася до відділу Державного архітектурно-будівельного контролю Дрогобицької міської ради з відповідною скаргою на дії ОСОБА_2 .

Відділом ДАБК Дрогобицької міської ради листом від 03 червня 2021 року № 150, їй повідомлено, що з виходом на місце посадовими особами відділу встановлено самовільне перепланування квартири ОСОБА_2 , площа якої збільшилася з 39,9 кв.м. до 56,5 кв.м. Тобто орган місцевого самоврядування підтвердив незаконність дії відповідачки.

Так як ОСОБА_2 відмовлялася і в подальшому надати їй доступ до приміщення на мансардному поверсі, вона змушена була звертатися за захистом своїх порушених прав співвласника багатоквартирного будинку до Дрогобицького міськрайонного суду.

09 травня 2022 року рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у цивільній справі № 442/5510/21 її позовні вимоги задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні допоміжним приміщенням, яке знаходиться у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 шляхом приведення його до попереднього стану і надання доступу до даного приміщення.

Судовим рішенням встановлено, що згідно плану мансарди будинку АДРЕСА_1 , вона складається з приміщень: № 3-1 площею 2,4 кв.м, № 3-2 - площею 1,9 кв.м, № 3-3 - площею 7,5 кв.м, № 3-4 - площею 13,9 кв.м, № 3-5 - площею 7,7 кв.м, № 3-6 - площею 17,9 кв.м, № 3-7 - площею 5,2 кв.м.

Із матеріалів інвентаризаційної справи № 3088 будинку АДРЕСА_1 , яка витребовувалась судом, вбачається, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 червня 1999 року загальна площа квартири АДРЕСА_5 становить 39,9 кв.м., і складається з однієї житлової кімнати площею 17,3 кв.м. і кухні. Ця сама інформація щодо технічних характеристик квартири АДРЕСА_5 зазначена й у договорі купівлі-продажу квартири від 03 серпня 2001 року.

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_5 , виготовленого 10 січня 2020 року, квартира складається з приміщень: коридору площею 2,4 кв.м, вбиральні - 1,9 кв.м, кладової - 7,5 кв.м, кухні - 13,9 кв.м, кладової - 7,7 кв.м, житлової кімнати - 17,9 кв.м, кладової - 5,2 кв.м. Загальна площа квартири 56,5 кв.м, житлова - 17,9 кв.м. Тобто, наявне збільшення площі.

Додатково, у матеріалах інвентаризаційної справи № 3088, на а.с.184 міститься акт поточних змін від 10 січня 2020 року, з якого вбачається, що виявлено зміни. Приміщення №№ 1, 2, 5, 7 не ввійшли в приватизацію квартири, збільшена загальна площа квартири.

Жодних інших документів щодо встановлення порядку користування чи приватизації цих приміщень, в матеріалах інвентаризаційної справи № 3088 не містилося, стороною відповідачки - суду не представлялося.

В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачка одноособово користується допоміжними приміщеннями на мансарді, а саме приміщеннями, позначеними на плані мансарди багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 під № 3-1 площею 2,4 кв.м, № 3-2 - площею 1,9 кв.м, № 3-5 - площею 7,7 кв.м, № 3-7 - площею 5,2 кв.м, обмеживши доступ до них позивачці, яка також є їх співвласником відповідно до положень ЦК України та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Позивачка бажає користуватися допоміжним приміщенням під № 3-7 - площею 5,2 кв.м для зберігання своїх речей, в якому ОСОБА_2 облаштувала ванну кімнату.

На підставі наведеного, суд вказує на те, що права позивачки на вільне користування допоміжним приміщенням є порушеними, а відтак підлягають захисту шляхом приведення його до попереднього стану та надання ОСОБА_1 вільного доступу до нього.

Таким чином, судом під час розгляду цивільної справи було встановлено самовільне та одноосібне користування не одним допоміжним приміщенням, а декількома.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 09 травня 2022 року ОСОБА_2 не оскаржувала, виконала його шляхом надання їй доступу до допоміжного приміщення у якому була облаштована її ванна № 3-7 - площею 5,2 кв.м та до приміщення № 3-1 площею 2,4 кв.м - спільного коридору.

Про наявність інших допоміжних приміщень вона дізналася під час судового розгляду, тому відповідно звернулася до відповідачки про надання їй вільного доступу до цих приміщень. Але незважаючи на те, що судом встановлено незаконність одноособового користування ОСОБА_2 допоміжними приміщеннями в багатоквартирному будинку, її вимоги надати доступ до цих приміщень відповідачка ігнорує, тому змушена знову звертатися за захистом своїх порушених прав у судовому порядку, просила позовні вимоги задовольнити.

В грудні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Партика О.В. подала суду заяву про відмову від частини позовних вимог, зокрема, просила суд прийняти відмову у частині позовних вимог, а саме щодо зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні допоміжними приміщеннями, позначеними на плані мансарди житлового будинку АДРЕСА_1 під № 3-2 площею 1,9 кв.м. та в цій частині провадження у справі закрити.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 серпня 2023 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Партики О.В. про відмову від частини позовних вимог задоволено.

Прийнято відмову представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Партики О.В. від частини позовних вимог та закрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спільним майном багатоквартирного будинку, в частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні допоміжними приміщеннями, позначеними на плані мансарди житлового будинку АДРЕСА_1 під № 3-2 площею 1,9 кв.м.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 березня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спільним майном багатоквартирного будинку відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 6 000 грн 00 коп. понесених витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 оскаржила таке в апеляційному порядку, подавши в квітні 2023 року апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що, на думку апелянта, оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки воно ухвалене з неправильним застосування норм процесуального і матеріального права.

Зазначає, що судом під час розгляду цивільної справи № 442/5510/21 було встановлено самовільне та одноосібне користування відповідачки не одним допоміжним приміщенням, а декількома.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 09 травня 2022 року ОСОБА_2 не оскаржувала, виконала його шляхом надання їй доступу до допоміжного приміщення у якому була облаштована її ванна № 3-7 - площею 5,2 кв.м та до приміщень № 3-1 площею 2,4 кв.м і 3-2 площею 1,9 кв.м.

Про наявність допоміжного приміщення під № 3-5, площею 7, 7 кв.м. вона дізналася під час судового розгляду, тому звернулася до суду з цим позовом.

Таким чином, вважає, що суд мав взяти до уваги рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 09 травня 2022 року, яким встановлені вищезазначені обставини, що мають значення для вирішення даної справи, а отже встановлено преюдиційні факти, які є обов`язковими для суду, але суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зробив висновки, що дані обставини «не бере до уваги, оскільки таке (рішення), як зазначалося виконане, про що винесена постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження».

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що ОСОБА_2 , без дозвільних документів, без погодження із іншими власниками квартир та приміщень у будинку та відповідно співвласниками всіх приміщень, конструкцій та інших елементів будинку провела самовільні роботи на збільшення власної квартири за рахунок допоміжних приміщень багатоквартирного будинку. Хоча суд і погодився із запереченнями ОСОБА_2 на позовні вимоги позивача, покликавшись на порушення її права на недоторканість житла, однак, не дослідив, чи наявні або можливі інші шляхи доступу всім співвласникам до допоміжного приміщення, чим порушив норми матеріального права.

Не погоджується і заявник із оскаржуваним рішенням про стягнення з неї 6 000,00 грн понесених витрат на правову допомогу, оскільки такі, на думку заявника, є не співмірними із складністю справи та обсягом виконаних робіт.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні допоміжними приміщеннями, позначеними на плані мансарди багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 під № 3-5, площею 7,7 кв.м. шляхом надання вільного доступу та передачі екземпляру ключів до цих приміщень.

В травні 2023 року зареєстровано відзив представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Коцана Руслана Мар`яновича на апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 березня 2023 року.

Аналіз змісту відзиву на апеляційну скаргу свідчить про згоду із рішенням суду першої інстанції, відповідач вважає таке законним та обґрунтованим, ухваленим із дотриманням вимог матеріального і процесуального права. У зв`язку з чим, просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 березня 2023 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 березня 2023 року - без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 , та представників сторін, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним.

Позивачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 09 жовтня 2020 року належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 . Окрім того, вона є власником квартири АДРЕСА_6 у цьому ж будинку на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 07 грудня 2019 року. Належні їй квартири знаходяться на першому поверсі одноповерхового будинку.

Відповідачці ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2020 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 . Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, загальна площа квартири 39,9 кв.м, житлова - 17,3 кв.м. Квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні і знаходиться на мансардному поверсі будинку.

Із рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 травня 2022 року у цивільній справі № 442/5510/21 вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_2 з позовом про усунення перешкод у користуванні спільним майном багатоквартирного будинку і її позовні вимоги було задоволено: зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні допоміжними приміщеннями, які знаходяться у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 шляхом приведення їх до попереднього стану і надання доступу до цих приміщень. Із мотивувальної частини рішення вбачається, що таким вирішувалось про усунення перешкод в користуванні допоміжними приміщеннями: під літерою 3-1 площею 2,4 кв.м, під літерою 3-2 площею 1, 9 кв.м та під літерою 3-7 площею 5, 2 кв.м.

Як вбачається із постанови про закінчення виконавчого провадження від 17 серпня 2022 року, згідно акту державного виконавця від 17 серпня 2022 року при виході за адресою по АДРЕСА_1 встановлено, що вимоги виконавчого листа № 442/5510/21 від 27 червня 2022 року виконано, а саме усунено перешкоди у користуванні допоміжними приміщеннями, які знаходиться у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та приведено їх до попереднього стану.

Звертаючись до суду із даним позовом, з урахуванням відмови від частини позовних вимог, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні допоміжним приміщенням під № 3 - 5 площею 7,7 кв.м та просить зобов`язати останню надати їй вільний доступ до нього та передати екземпляр ключа до цього приміщення. Відповідачкою даний факт заперечується, остання вказує, що приміщення є у вільному доступі, не зачинене і перешкоди нею не чиняться.

В той же час, як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції встановлено, що доступ до спірного приміщення під літерою 3-5 існує та завжди існував лише через квартиру, належну на праві власності відповідачці. Будь-якого іншого доступу до цього приміщення ніколи не існувало. У даному приміщенні відсутнє будь-яке обладнання, призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців цього будинку.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно зі статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України в редакції діючій на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до преамбули Закону України від 14 травня 2015 року № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який набрав чинності з 01 липня 2015 року, цей закон визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Спільне майно багатоквартирного будинку, це приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша та друга статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (пункт 1 частини першої та частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19), зазначено, що:

«при вирішенні спору Велика Палата Верховного Суду керується вимогами частини другої статті 10 Закону № 2482-XII, за якою власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Згідно зі статтею 1 Закону № 2482-XII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Такі висновки підтверджуються й у рішеннях Конституційного Суду України, а саме, у Рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_18 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі №14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_19 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення».

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши ненадання позивачем доказів того, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням в силу приписів пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», та що вільний доступ до цього приміщення існував у минулому, або можливий без порушення права власності відповідачки, зокрема шляхом надання позивачці ключів від квартири відповідачки, колегія суддів доходить висновку, що право позивачки не є порушеним, і тому не підлягає судовому захисту.

Відтак, позовні вимоги є недоведеними, у цьому зв`язку суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог, проте мотиви, з яких виходив суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, є помилковими.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному перегляді учасники процесу несуть певні витрати.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 вказано, що у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу по даній справі, відповідачем долучено Договір про надання правової допомоги від 01 листопада 2022 року, Акт виконаних робіт (наданих послуг) від 07 листопада 2022 року на суму 6 000 грн, Акт № 2 виконаних робіт (наданих послуг) від 07 лютого 2023 року на суму 6 000 грн, Акт № 3 виконаних робіт (наданих послуг) від 07 березня 2023 року на суму 2 000 грн.

Надавши оцінку детальному опису робіт адвоката, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 понесених витрат на правову допомогу в розмірі 6000 грн, та вірно врахував, що такі є співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт.

У цьому зв`язку, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 березня 2023 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу слід залишити без змін.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини 2 статті 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, проте вірно вирішив спір по суті.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення слід змінити в мотивувальній частині, виклавши таку в редакції цієї постанови, в решті ж рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 березня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич