Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/6126/23
Провадження №: 2/332/1978/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 р. м. Запоріжжя

Суддя Заводського районного суду м.Запоріжжя Погрібна О.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до органу місцевого самоврядування в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом,

встановила:

До Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до органу місцевого самоврядування в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12.02.1957 року на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого нотаріусом Третьої міської нотаріальної контори Кожевниковою Л.А. № 1806, на підставі рішення Виконавчого комітету Запорізької міської Ради депутатів трудящих від 08.12.1956 року за № 26, ОСОБА_2 була надана земельна ділянка площею 500 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Дана земельна ділянка була виділена в натурі та передана забудовнику. Житловий будинок літ. Б був побудований у 1958 році, про що свідчить запис про реєстрацію спадкодавця у вказаному будинку згідно домової книги від 05 червня 1958 року. За даними домової книги домоволодінню була присвоєна адреса: АДРЕСА_2 . За час свого життя ОСОБА_2 намагався належним чином переоформити земельну ділянку та зареєструвати своє право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується складанням Акту прийомки індивідуального домоволодіння, згідно якого будівництво розпочате в 1957 році та закінчено в 1962 році, але який не було доведено до кінця. Технічний паспорт складено в 2009 році.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого додається до даного позову. Після його смерті відкрилася спадщина у складі житлового будинку літ. А загальною площею 70,3 кв.м, житловою площею 50,2 кв.м, житловий будинок літ. Б загальною площею 22,8 кв.м, житловою площею 12,0 кв.м, разом з господарськими спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 5 12 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка прийняла спадщину, так як від народження постійно проживала в вищевказаному будинку разом зі спадкодавцем, та 31.05.2023р. подала до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниці Оксани Володимирівни заяву про прийняття спадщини, про що заведено спадкову справу № 5/2023 за 2023 рік. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину не може, оскільки право власності за спадкодавцем на зазначений будинок не зареєстровано належним чином та при оформленні права на спадщину виявилося, що відсутні правовстановлюючі документи на будинок, тому, відповідно до п.4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус не може видати позивачу свідоцтво про право на спадщину, про що виніс постанову від 29.06.2023р. № 56/02-3). Так як спадкодавець не зареєстрував своє право власності на зазначений житловий будинок у встановленому законом порядку, а вчинення дій щодо реєстрації на ім`я померлого неможливо, вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тому просить визнати за ОСОБА_1 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом після смерті її батька, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, посилаючись на те, що відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою зменшити розмір судового збору, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; вона є пенсіонером за віком, працює, за попередній календарний рік її дохід склав: пенсія в сумі 41560, грн. та заробітна плата в сумі 23930 грн, вважає, що розмір судового збору є завеликим та закриває їй доступ до правосуддя, тому просить суд зменшити розмір судового збору за подання даної позовної заяви до 3275 гривень, що становить 5% розміру її річного доходу за попередній календарний рік.

До позовної зави додана квитанція про сплату судового збору в розмірі 3275,00 грн.

Відповідно до звіту з оцінки майна від 15.08.2023, ринкова вартість об`єкту оцінки: житлового будинку літ.А загальною площею 70,3 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м., житлового будинку літ.Б загальною площею 22,8 кв.м., житловою площею 12,0 кв.м., разом з господарськими спорудами, які розташовані на загальній земельній ділянці площею 512 кв.м. за адресою; АДРЕСА_2 , становить 943229,00 грн.

Згідно з ч.4 ст.177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (не менше 1073,60 грн. та не більше 13420 грн.).

Відповідно до ч.1 та 3 ст.136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Відповідно статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Вищезазначена норма закріплює дискреційне право, а не обов`язок суду відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати. Його реалізація не може призводити до порушення принципу процесуального рівноправ`я сторін та знаходиться в безпосередній залежності від доведеності за допомогою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів обставин щодо того, що скрутне майнове становище особи не дозволяє їй сплатити судовий збір у встановленому чинним законодавством розмірі. З метою недопущення зловживання процесуальними правами суд має враховувати: предмет спору, наявність у особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, рахунків в банківських та інших фінансових установах та можливість розпорядження ними, вік особи та її працездатність, склад сім`ї та наявність утриманців тощо.

Відповідно до п. 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі ст. 12 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі (наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо).

Таким чином, для вирішення клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати суд має встановити майновий стан сторони.

Європейський суд з прав людини вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (KREUZ v. POLAND, № 28249/95, § 59, ЄСПЛ, від 19 червня 2001 року).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу, рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (п. 44 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Kniat v. Poland»; пункти 6364 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Jedamski and Jedamska v. Poland»).

Усталеною практикою Європейського суду з прав людини також визначається, що судовий збір є також обмежувальним заходом, який попереджає подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів.

Разом з тим, надані позивачкою відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків за період з 1 по 4 квартал 2022 року та довідка про доходи № 7466 6348 6743 1461 про розмір отриманої пенсії за віком за період з січня по грудень 2022 року не є достатніми доказами, які підтверджують річний дохід позивачки та не є безумовними підставами для зменшення суми судового збору, оскільки суду не надано доказів на підтвердження реального майнового стану (наявність нерухомого майна, банківських документів про відсутність на рахунку коштів (відсутність депозитів) чи довідки податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо), який перешкоджає заявнику виконати вимоги законодавства щодо оплати поданого позову судовим збором.

У зв`язку з наведеним позивачці необхідно сплатити судовий збір за подання позовної заяви у встановленому законом розмірі або надати додаткові докази на підтвердження реального майнового стану (наявність нерухомого майна, рахунків у банківських установах, тощо), який перешкоджає виконати вимоги законодавства щодо оплати поданого позову судовим збором в повному обсязі.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Додержання процесуальної форми і змісту позовної заяви є однією з обов`язкових вимог національного законодавства, що забезпечує право на звернення до суду та порушення судом провадження у справі.

Згідно з положеннями п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі зміст позовних вимог та чіткий виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги із зазначенням фактів та посиланням на докази, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування.

В позовній заяві позивачка посилається на те, що відповідно до ч.1 п.9. ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України, державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. При оформленні спадщини на будинок, збудований в минулому, застосовується закон, який діяв на час виникнення права власності на нього у спадкодавця та на час відкриття спадщини.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди була обов`язковою та регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Відповідно до Додатку до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року документом, що підтверджує право власності особи на житловий будинок був, в тому числі і Договір на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою та Акт про приймання індивідуального будинку.

Однак виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України, 2003р. та Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Оскільки житловий будинок літ. А був побудований у 1962 році, а житловий будинок літ. Б був побудований у 1958 році то його введення в експлуатацію для реєстрації права власності не було обов`язковим, оскільки на час його побудови не діяла Постанова Кабінету Міністрів України № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію завершених будовою об`єктів державного замовлення» від 05.08.1992 року.

У Листі інспекції ГАСК від 01.09.2011 року № 40-12-2409 «Відносно прийняття в експлуатацію об`єктів завершених будівництвом до 05.08.1992 року» чітко підтверджується відсутність необхідності приймання в експлуатацію будівлі, побудованої до 05.08.1992 року.

Таким чином, для проведення державної реєстрації прав та видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, побудоване до 05.08.1992 року, документом, згідно з вимогами законодавства, який свідчить про прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Таку позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, який у своїй Постанові від 15.01.2021 року по справі №1540/3952/18 прийшов до наступних висновків: Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Посилаючись на викладене вважає, що незважаючи на те, що ОСОБА_2 , не зареєстрував своє право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , вказаний будинок належав йому на праві власності згідно діючого на момент його забудови законодавства.

В той же час, як вбачається із долучених до позову доказів, відповідно до акту приймання індивідуального домоволодіння, яке збудовано у період часу з 1957 року по 1962 рік, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 ), - одноповерхову, складалося із 1 квартири, що мала житлову площу 41,86 м, корисну площу 41,86м, площу забудови 52,80м; надвірні будівлі складаються із літньої кухні 715х450.

Вперше на законодавчому рівні встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».

Пунктом 9 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію:

- збудовані у період з 05 серпня 1992 року до 09 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів;

- збудовані до 12 березня 2011 року будівлі і споруди сільськогосподарського призначення.

Отже, прийняттю в експлуатацію підлягають індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів збудовані у період з 05 серпня 1992 року до 09 квітня 2015 року.

Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постановах від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17, від 15 січня 2021 року у справі № 1540/3952/18.

Під домоволодінням розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , складеного у 2009 році, за вказаною адресою розташований житловий будинок, гараж, житлова прибудова погріб, душ, вбиральня, замощення, водопровід, а також об`єкт самочинного будівництва, - житловий будинок літ «Б», який переобладнано з літньої кухні.

Відповідно до статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього в автоматичному порядку. Воно не може бути відчужене, успадковане; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами. Для того, щоб самочинне будівництво стало об`єктом права власності, його необхідно легалізувати у передбаченому законом порядку. Процедура легалізації об`єкту самочинного будівництва передбачає обов`язкове прийняття такого об`єкту в експлуатацію і саме від вирішення питання про прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію з подальшим набуттям його у власність може бути реалізоване майнове право учасників будівництва.

Відповідно до частини другої ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його до експлуатації.

Механізм прийняття в експлуатацію полягає у підтвердженні готовності до експлуатації об`єкту будівництва (реконструкції), його інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування. Прийняття в експлуатацію будівлі є можливим виключно за наявності обставин, які свідчать про дотримання забудовником будівельних, протипожежних, санітарних та інших норм і правил за умови попереднього отримання такою особою відповідних дозволів.

Зі змісту Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (яке діяло в момент виникнення спірних правовідносин), випливає, що право власності на об`єкт нерухомого майна підлягає реєстрації виключно у випадку прийняття його в експлуатацію.

Тому, позивачці пропонується уточнити склад та площу домоволодіння, про право власності на яке заявлено вимогу, враховуючи те, що у складі домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , наявні самочинні будівлі.

Крім того, за змістом частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради депутатів трудящих від 08 грудня 1956 року, ОСОБА_2 для будівництва житлового будинку адресою: АДРЕСА_2 , була виділена земельна ділянка розміром 500 кв.м.

В той же час, як вбачається із звіту з оцінки майна від 15.08.2023, об`єктом оцінки було домоволодіння, що складалось з об`єктів: житловий будинку літ.А загальною площею 70,3 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м., житлового будинку літ.Б загальною площею 22,8 кв.м., житловою площею 12,0 кв.м., разом з господарськими спорудами, які розташовані на загальній земельній ділянці площею 512 кв.м. за адресою; АДРЕСА_2 .

Тому позивачці також пропонується уточнити розмір земельної ділянки, на якій розташоване спірне домоволодіння, а також зазначити докази, на підставі яких зазначена земельна ділянка була збільшена з 500 кв.м до 512 кв.м.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у вказаних статтях, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Позивачу пропонується усунути вищезазначені недоліки позовної заяви з метою забезпечення повного захисту його прав та інтересів.

Згідно з ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Керуючись статями 175, 177, 185 ЦПК України, суддя,-

постановила:

Позовну заяву ОСОБА_1 до органу місцевого самоврядування в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, - залишити без руху.

Надати позивачу строк п`ять днів, з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених у її мотивувальній частині.

Роз`яснити позивачу, що у випадку не усунення зазначених недоліків у встановлений строк, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута.

Копії ухвали надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: О.М.Погрібна