КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/2452/20 Головуючий у І інстанції - Гончарук В.П.
апеляційне провадження №22-ц/824/3222/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

установив:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києваіз позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 лютого 2019 року о 06.35 год. в м. Києві по вул. Труханівській, ОСОБА_1 керуючи автомобілем Фіат Добло д.н. НОМЕР_1 не обрав безпечної швидкості руху, при виникненні перешкоди не вжив заходів для безпечного її об`їзду або повної зупинки автомобіля, внаслідок чого здійснив наїзд на колесо-відбійник з подальшим виїздом за межі проїзної частини, що призвело до пошкодження транспортного засобу.

Вина ОСОБА_1 підтверджується постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль Фіат.

В результаті даної ДТП Позивачу як власнику автомобіля були нанесені значні матеріальні збитки та моральна шкода.

Заподіяні матеріальні збитки та моральну шкоду відповідач добровільно не відшкодував, а тому Позивач змушений звернутися до суду для захисту порушених прав та інтересів.

Відповідно до Звіту №249_19_ЕО від 13 серпня 2019 року матеріальний збиток заподіяний власнику даного автомобіля ФІАТ внаслідок даної ДТП складає 166938 грн.

Таким чином внаслідок вчиненого ДТП ОСОБА_2 було завдана матеріальна шкода на суму 166938 грн.

Також дана подія завдала Позивачу дуже суттєвої моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, стресі та хвилюваннях і переживаннях, заподіюваних неправомірними діями винуватця ДТП, ушкодження майна, втрати доходів та необхідності понесення додаткових затрат.

Така ситуація виникла незалежно від її волевиявлення та призвела до проблематизації життя, що проявилось у наступних обставинах.

Через дане зіткнення пережив емоційний стрес, зазнав дуже суттєвих додаткових матеріальних затрат.

Внаслідок ушкодження автомобіля Позивача було позбавлено власності та засобу пересування.

Позивач був змушений використовувати інші види транспорту, що призвело до зайвого витрачання часу та понесення матеріальних затрат.

Через матеріальні негаразди у сім`ї почали виникати сварки і конфлікти, що вплинуло на загальний стан здоров`я.

Все це призвело до втрати стабільного повноцінного заробітку, внаслідок чого знизився загальний рівень життя родини, з`явилася необхідність психологічної перебудови способів та звичок поточного існування, пристосування до нових, погіршених умов.

Це викликало певні негативні зміни: відчуття напруги, тривожність, знижений фон настрою, реакції замикання, дратівливість, збудливість, що призвело до негативних комунікативних змін мікросоціального середовища родини.

В зв`язку з пригодою були порушені плани, що малися, а наслідки перешкодили реалізації поточних повсякденних планів, побудові нових перспектив професійної, особистої та сімейної діяльності.

Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання активного життєвого часу (консультування у спеціалістів, проведення експертиз, підготовка матеріалів для звернення до суду), обумовили необхідність залучання фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, і дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

Просив суд, стягнути з відповідача майнову шкоду у розмірі 166938 грн., моральну шкоду у розмірі 150228 грн., витрати на проведення експертизи у розмірі 2500,61 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн., та судовий збір.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року, вказаний вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 169438 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду.

Якщо наявна вина двох осіб, то шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини.

При прийнятті оскаржуваного рішення, з посиланням на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року у справі №755/5005/19 та у справі №755/5006/19, суд першої інстанції встановив, що у скоєнні ДТП 23 лютого 2019 року, в результаті якого було пошкоджено автомобіль Fiat Doblo, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , визнано винними та притягнуто до адміністративної відповідальності двох осіб.

Зокрема, ОСОБА_4 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП з накладенням на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 10200 гривень та позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

ОСОБА_1 визнано винними у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП з накладенням штрафу у розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 340 гривень.

Не зважаючи на вищевикладене, не дивлячись на те, що копія постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року у справі №755/5005/19 та у справі №755/5006/19 долучена до матеріалів даної справи, не приймаючи до уваги, що, навіть з урахуванням розміру адміністративного стягнення, провина ОСОБА_5 в скоєнні зазначено ДТП, а відповідно, і в нанесені матеріальної шкоди ОСОБА_3 , є на багато більшою ніж відповідача, суд першої інстанції поклав зобов`язання по відшкодуванню шкоди ОСОБА_2 виключно на відповідача.

Разом з тим, зазначив, що він не був присутнім та не брав участі в технічному огляді автомобіля Fiat Doblo, д.н.з. НОМЕР_2 , на підставі якого було складено висновок від 13 серпня 2019 року (Звіт №249_19_FO Про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу).

Жодних викликів або повідомлень щодо дати, часу та місця проведення технічного огляду він не отримував.

Жодні докази на підтвердження зворотного в матеріалах справи №755/2452/20 відсутні.

3 огляду на вищезазначене, фактично відбулося порушення його права, як особи заінтересованої у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, на вжиття заходів щодо проведення рецензії з метою перевірки дотримання вимог нормативно-правових актів з оцінки майна та підтвердження або спростування неупередженості ТОВ «Агенція «Експертиза та оцінка» під час проведення дій спрямованих на визначення вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику автомобіля Fiat Doblo, д.н.з. НОМЕР_3 .

Отже, вищезазначений висновок не є допустимим доказом,оскільки, одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року в частині стягнення на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 169438 гривень та судового збору у розмірі 1964,38 гривень.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року просив залишити без змін.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що в своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на ст. 1188 ЦПК України, в якій закріплена правова норма щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

3 огляду на обставини справи, викладених в постанові Дніпровського районного суду від 13 травня 2019 року (справа №755/5005/19) про адміністративне правопорушення де зазначено, що « ОСОБА_1 , 23 лютого 2019 року о 06 годині 35 хвилин, керуючи автомобілем «Fiat Doblo» д.н.з. НОМЕР_4 у м. Києві, по вул. Труханівській, не обрав безпечної швидкості для руху, при виникненні перешкоди, не вжив заходів для безпечного її об`їзду або повної зупинки автомобіля, внаслідок чого здійснив наїзд на колесо відбійник з подальшим виїздом за межі проїзної частини, що призвело до пошкодження транспортного засобу, травмування пасажира ОСОБА_6 .

Отже, взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки не було, посилання на ст. 1188 України та правові висновки зроблені відповідачем, апелянтом не можуть бути прийняті як належні.

Дніпровський районний суд у своєму рішенні від 01 липня 2020 року вірно послався на ст.22, 1166 ЦК України та п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» оскільки майнова шкода, завдана неправомірними, діями саме відповідача, майну позивача повинна відшкодовуватися в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, до позову додано звіт №249_19_FO про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу.

Відповідач не зазначає у своїй апеляційній скарзі, що звіт №249_19_FO про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу ним оскаржено до суду, отже вважає, що доказ належний та Дніпровський районний суд міста Києва вірно послався на нього в своєму рішенні.

На підставі вищевикладеного вважає, що Дніпровським районним судом м. Києва сумлінно досліджено докази та винесено обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог позивача, в свою чергу, відповідачем подано необґрунтовану апеляційну скаргу, а тому підстави для її задоволення відсутні.

Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , 23 лютого 2019 року о 06 годині 35 хвилин, у м. Києві, по вул. Труханівській, передав керування автомобілем «Fiat Doblo», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , який на той час перебував у стані алкогольного сп`яніння та, у подальшому, був причетний до ДТП.

Своїми діями ОСОБА_6 порушив п. 2.9 г ПДР України.

ОСОБА_1 , 23 лютого 2019 року о 06 годині 35 хвилин, керуючи автомобілем «Fiat Doblo», д.н.з. НОМЕР_1 , у м. Києві, по вул. Труханівській, не обрав безпечної швидкості для руху, при виникненні перешкоди, не вжив заходів для безпечного її об`їзду або повної зупинки автомобіля, внаслідок чого, здійснив наїзд на колесовідбійник з подальшим виїздом за межі проїзної частини, що призвело до пошкодження транспортного засобу, травмування пасажира ОСОБА_6 та порушення п. п. 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України.

За постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року у справі №755/5005/19 та у справі №755/5006/19 ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становило 10200 грн. із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, притягнуто його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становило 340 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з вище вказаною дорожньо-транспортною пригодою було пошкоджено автомобіль марки «Fiat Doblo», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві власності позивачу.

Як вбачається з матеріалів справи, факт пошкодження майна (транспортного засобу) належного на праві власності позивачу ОСОБА_2 підтверджується постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року у справі № 755/5005/19 та у справі № 755/5006/19.

13 серпня 2019 року Суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Агенція «Експетриза та оцінка» проведено експертне дослідження та надано Звіт №249_19_FO від 13 серпня 2019 року про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу.

За результатами проведеної експертизи серед іншого визначено, що розмір матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля марки «Fiat Doblo», д.н.з. НОМЕР_1 , складає 166938 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягуючи з відповідача на користь позивача майнову шкоду у розмірі 169438 грн, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог в зазначеній частині.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Статтею 1192 ЦК України визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до яких: якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, цивільне законодавство покладає на відповідача обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а на позивача обов`язок доведення наявності шкоди та її розмір.

Правова позиція у подібних правовідносинах висловлена в Постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року (справа №263/7910/17) та від 11 грудня 2018 року (справа №759/5781/16).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди, оскільки останній довів належними та допустимими доказами порушення його прав, яке відбулось внаслідок пошкодження його транспортного засобу.

Натомість, відповідачем не доведена відсутність його вини у пошкодженні транспортного засобу позивача.

Доводи відповідача про наявність вини двох осіб та відшкодування заподіяної шкоди кожним з них залежно від ступеня вини також не заслуговують на увагу, так як жодних доказів наявності вини у пошкодженні транспортного засобу іншою особою матеріали справи не містять.

Відповідно, заявлена вимога про відшкодування матеріальної шкоди є сумою відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, та яка підлягає стягненню з відповідача, як особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, право вимоги до якої є абсолютним.

Крім цього, посилання відповідача на його неналежне повідомлення та відсутність при технічному огляді автомобіля також не спростовує вказаний висновок та не робить його недопустимим доказом, оскільки альтернативного висновку щодо розміру шкоди, відповідачем надано не було.

Відтак, стороною відповідача не спростовано наявність вини у заподіянні шкоди позивачу внаслідок пошкодження транспортного засобу позивача.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

За правилами частини першої-третьої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення вказаної норми процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що апеляційним судом справа переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги за наявними в ній і додатково поданими доказами.

Аналіз аргументів апеляційної скарги, свідчить про те, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не згоден із рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, на обґрунтування чого ним було наведено відповідні аргументи в апеляційній скарзі, які є предметом дослідження суду апеляційної інстанції в розмінні правил частини першої-третьої статті 367 ЦПК України, та яким надана вище відповідна правова оцінка.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди сторонами не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядалось.

В решті викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2022 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба