РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Фурдись В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковська Олександра Андріївна про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковська Олександра Андріївна про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулась ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просить суд їх задоволити та визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 19 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковською О.А.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень згідно з договором дарування квартири, укладеним 19 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , серія та номер 535, індексний номер: 35752594 від 19 червня 2017 року, приватним нотаріусом Круліковською Олександрою Андріївною Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власної номер 20989407 про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно: об`єкт житлової нерухомості квартиру загальною площею 41,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнали, просять суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов та з підстав недоведення обставин, передбачених ст.234 ЦК України.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 є матір`ю відповідача ОСОБА_2 та дочкою ОСОБА_3 (яка відповідно є бабусею ОСОБА_2 ).

Дані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні:

свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим 2 лютого 1953 року Ровенським міськбюро ЗАГС м.Ровно з якого вбачається, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Ровно, про що зроблено відповідний запис за №84. Батьками записані ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ;

свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 виданим 31 липня 1990 року відділом загс м.Ровно з якого вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб 19 квітня 1985 року, про що зроблено запис за №473. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові ОСОБА_8 , дружині ОСОБА_8 .

19 червня 2017 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковською О.А. 19 червня 2017 року було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №535 договір дарування квартири (надалі по тексту договір дарування) між ОСОБА_1 (дарувальник) з однієї сторони та ОСОБА_3 (обдаровувана), з другої сторони, з якого вбачається, що «Діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), керуючись Главою 54, ст.ст.202-204,626,627 ЦК України, уклали цей договір про наступне:

Відповідно до п.1.1. договору дарування за цим договором дарувальник подарувала обдаровуваній, а обдаровувана прийняла у дар належну дарувальнику квартиру АДРЕСА_1 , безоплатно.

Відповідно до п.3 договору дарування квартира, що дарується, належить дарувальнику на праві приватної власності, а саме на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковською О.А., 26.05.2016 року за р.№516. Реєстрація в державному реєстрі прав на нерухоме майно проведена державним реєстратором приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковською О.А. 26.05.2016 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Відповідно до п.4 договору дарування дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору квартира, яка дарується, не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як місцезнаходження юридичної особи (юридична адреса) вона не використовується, самовільних переобладнань, реконструкцій, перебудов, перепланувань у квартирі немає, внаслідок продажу нерухомості не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей, непрацездатних та інших осіб, яких дарувальник зобов`язана утримувати за законом чи договором. Правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6 ст.203 ЦК України). За згодою сторін та за дотриманням умов, передбачених чинним законодавством, зміни та доповнення до договору вносяться шляхом укладення додаткового правочину, посвідченого нотаріально, що відповідає ст.654 ЦК України. Таким же шляхом договір може бути розірвано. При відсутності домовленості (згоди) питання вирішуються у судовому порядку. У тому ж порядку (шляхом взаємних домовленостей або, у разі спору у судовому порядку) вирішуватимуться питання, що стосуються тлумачення договору, виконання його умов чи визнання недійсним. Відсутність податкової застави підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави №52600551 від 19.06.2017 року.

Відповідно до п.6 договору дарування дар цей сторони оцінюють у 42000 (сорок дві тисячі) гривень.

Відповідно до п.7 договору дарування, сторони підтверджують, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правдиві наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначено всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.

Відповідно до п.8 договору дарування сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, вони вільно володіють українською мовою, що дало можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору.

Відповідно до п.13 договору дарування право власності на відчужувану квартиру у обдаровуваної виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуванню примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. А також нотаріусом роз`яснено ст.182 ЦК України про те, що право власності на нерухомість у обдаровуваної виникає з моменту державної реєстрації права власності.

Відповідно до п.16 договору дарування нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів дарування, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст Правил користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, із змінами та доповненнями внесеними згідно Постанови Кабінету Міністрів України №5 від 14.01.2009 року, зміст статей 203,717-730 Цивільного кодексу України, статей 59-65, 74 Сімейного кодексу України, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», ст.17 Закону України «Про охорону дитинства». Нотаріусом роз`яснено ст.27 Закону України про нотаріат: нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулась до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії, подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа. Нотаріусом роз`яснено, що згідно даного договору, дарується тільки те нерухоме майно зазначене в п.1 даного договору, на самовільно прибудоване майно право власності не переходить.

Відповідно до п.18 договору дарування сторони стверджують, що зміст цього договору, зміст зазначених у п.14 статей Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України їм зрозумілий, питань, які залишилися б нез`ясованими для них немає.

Відповідно до п.19 договору дарування цей договір складено в 2-х примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких призначається для зберігання в справах приватного нотаріуса, а другий викладений на бланку нотаріальних документів для обдаровуваної.

Вказаний договір підписаний сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

З дослідженого в судовому засіданні Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 89981834 від 19.06.2017 року сформованого приватним нотаріусом Круліковською О.А., Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області вбачаться, що квартира, за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована: 19.06.2017 17:22:02; номер запису про право власності: 20989407; державний реєстратор: приватний нотаріус Круліковська Олександра Андріївна, Рівненський міський нотаріальний округ, Рівненська область; підстава виникнення права власності: договір дарування, квартири, серія та номер: 535, виданий 19.06.2017, видавник: Круліковська О.А., приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35752594 від 19.06.2017 17:29:36, приватний нотаріус Круліковська Олександра Андріївна, Рівненський міський нотаріальний округ, Рівненська область; форма власності: приватна; розмір частки: 1; власники: ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкта облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_4 , виданий 14.12.1998, видавник: Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області, країна громадянства: Україна.

З дослідженого в судовому засіданні кс.копії заповіту від 19 червня 2017 року, посвідченого Круліковською О.А., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №536 вбачається, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , село Писарівка Новосанжарського району Полтавської області, що проживає за адресою АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 виданий Рівннським МУ УМВС України в Рівненській області 14.12.1998 року) на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповідає своєму онуку - ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Зміст ст.ст.1233, 1235,1241,1254,1255,1257,1307 Цивільного кодексу роз`яснено. Цей заповіт складено і підписано в 16 год. 40 хвилин в двох примірниках, один з яких залишається в справах приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Круліковської О.А., а другий видається заповідачу. Заповіт прочитано нею вголос, текст їй повністю зрозумілий та відповідає її волі. Наявний запис: «Заповіт прочитано мною вголос та власноручно підписано в присутності нотаріуса Круліковської О.А. на моє прохання заповіт виготовлено за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Підпис ОСОБА_3 ».

З дослідженого в судовому засіданні кс.копії заповіту від 18 вересня 2017 року, посвідченого Сивоглаз С.С., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2164 вбачається, що ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Писарівка Новосанжарського району Полтавської області, мешкає та зареєстрована АДРЕСА_3 , розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного, так і морального, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй на праві приватної класності квартиру АДРЕСА_1 , заповідає ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_4 , заповідає ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . На підставі ст.1248, 1253 Цивільного кодексу України заповіт на її прохання записано з її слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (комп`ютера) нотаріусом, прочитано вголос і підписано власноручно. Зміст статті 1241 та 1307 Цивільного кодексу України роз`яснено. Заповіт складено та посвідчено о 17 годині 20 хвилин у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких зберігається в справах приватного нотаріуса Сивоглаз С.С. за адресою м.Рівне, вул.Кн.Ольги, 3, а другий видається заповідачу. Наявний підпис ОСОБА_3 та запис: « ОСОБА_3 . Заповіт прочитано мною вголос та підписано мою власноруч».

З дослідженого в судовому засіданні витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №49136907 від 18 вересня 2017 року наданого приватним нотаріусом Сивоглаз С.С, вбачається, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є: реєстрація заповіту; вид заповіту: заповіт; номер у Спадковому реєстрі: 61242483; бланки: НМІ 751953; номер в реєстрі нотаріальних дій: 2164; місце посвідчення: Рівненська обл., Рівненський міський, приватний нотаріус Сивоглаз С.С.; дата посвідчення: 18.09.2017; місце зберігання: приватний нотаріус Сивоглаз С.С., 33000 Рівненська обл., м.Рівне, вул.Княгині Ольги, 3. Додаткові відомості: заповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ; дата та місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_7 , село Писарівка Новосанжарського району Полтавської області; місце проживання або місце перебування: АДРЕСА_3 дата та час реєстрації: 18.09.2017, 17:41. Реєстратор: приватний нотаріус Сивоглаз С.С.

З дослідженого в судовому засіданні письмового попередження від 12 січня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 звертається до ОСОБА_1 з наступним проханням: «Прошу тебе, мою дочку, ОСОБА_1 звільнити мою квартиру, що належить мені на підставі права приватної власності за адресою: АДРЕСА_1 у десятиденний термін, оскільки там буде проживати моя онука ОСОБА_2 зі своїми дітьми. В той же час нагадую, що ти зареєстрована у своїй квартирі, що належить тобі на підставі права приватної власності за адресою АДРЕСА_5 .».

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_3 померла.

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про смерть (повторне) серії НОМЕР_6 виданим 13 лютого 2020 року Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Лвьів) з якого вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 в м.Рівне, про що складено відповідний актовий запис №206.

28 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась з письмовою заявою до Другої рівненської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 .

З дослідженої в судовому засіданні довідки вих.№856/02-14 від 08.09.2020 за підписом державного нотаріуса Другої рівненської державної нотаріальної контори В.П.Гордійчук вбачається, що довідка видана Другою рівненською державною нотаріальною конторою в підтвердження того, що ОСОБА_1 , 1953 року народження є спадкоємцем за законом та ОСОБА_2 , 1975 року народження є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого 1927 року народження, до майна якої Другою рівненською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу 12.02.2020 року за №50/2020р.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка по справі ОСОБА_1 суду пояснила, що у зв`язку з негараздами у сім`ї дочки відповідачки по справі (яка переїхала разом з дітьми проживати до неї за адресою АДРЕСА_5 ), вона, маючи власні заощадження, вирішила допомогти дочці найшвидше купити квартиру, надавши їй в позику гроші, Для цього вона оформила відповідну довіреність, щоб відповідачка могла знімати гроші з її банківського рахунку. В подальшому, оскільки змінилась поведінка дочки та онуків у негативну сторону по відношенню до неї, вона звернулась до банку та відкликала свою довіреність на розпорядження грошовими коштами. В подальшому, вона вимушена була придбати собі інше житло за адресою АДРЕСА_1 . У зв`язку з зверненням відповідачки до Рівненського міського суду з позовом до неї про стягнення грошових коштів в розмірі 776443,55 грн., а в подальшому було накладено арешт на її банківський рахунок, вона стала побоюватися, що залишиться без квартири. Вказана обставина спонукала її здійснити дарування спірної квартири на її маму ОСОБА_3 з одночасним складанням заповіту від її імені на її сина ОСОБА_6 , а саме спочатку її мама склала заповіт на ім`я ОСОБА_6 свого внука, і відповідно її сина заповівши йому на випадок своєї смерті квартиру АДРЕСА_1 , а потім після цього було укладено договір дарування квартири. Вказане рішення було погоджено із сином, який на той час не мав можливості приїхати до Рівного, щоб здійснити оформлення квартири на нього. Таким чином, вона убезпечила своє єдине житло і була впевнена в тому, що її ніхто на старості років не позбавить його. У вказаній квартирі вона проживала і проживає, сплачує комунальні послуги. Однак, після смерті своєї матері ОСОБА_3 вона дізналася, що у вересні 2017 року ОСОБА_3 переписала заповіт і спірну квартиру заповіла відповідачці по справі ОСОБА_2 . Письмове попередження від ОСОБА_3 датоване 12.01.2020 року про звільнення квартири АДРЕСА_1 , по пошті отримувала, однак вважає, що це підпис не її. Зазначила, що весь час проживала у даній квартирі та сплачувала всі комунальні послуги, оригінали договору дарування, техпаспорту на спірну квартиру весь час знаходилися в неї.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він є сином позивачки ОСОБА_1 та братом відповідачки ОСОБА_2 . Йому достеменно відомо, що у 2017 році між мамою та сестрою розглядався судовий спір в суді, і він разом з мамою вирішили оформити квартиру по АДРЕСА_1 на бабусю ОСОБА_3 з одночасним оформленням заповіту від неї на його ім`я. На той час він працював у м.Києві і не мав можливості приїхати до м.Рівного для оформлення квартири на нього. Крім того у зв`язку з тим, що у на нього на той час були накладені певні штрафи, було вирішено, що вказані обставини могли бути перешкодою для такого переоформлення квартири. Також суду пояснив, що догляд за бабусею ОСОБА_3 здійснювався іншими особами на підставі укладеного його братом, який проживає в США, договором.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що він з самого свого народження знає сім`ю позивачки ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що він здійснює адвокатську діяльність, позивачка ОСОБА_1 зверталась до нього з консультаціями з приводу спірної квартири, неодноразово радилась з ним, і саме він запропонував їй оформити договір дарування на її маму ОСОБА_3 з одночасним складанням від останньої заповіту на її сина ОСОБА_6 . При цьому, він попереджав позивачку, що заповіт її мама може змінити в будь-який час.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідачка по справі ОСОБА_2 суду пояснила, що після укладення договору дарування спірної квартири, вона бачила у бабусі ОСОБА_3 оригінал цього договору і припускає, що останній міг бути вилучений позивачкою у бабусі, оскільки певний час вона відвідувала бабусю, а отже мала таку можливість. Вона неодноразово була свідком, як бабуся по телефону просила позивачку, щоб вона переїхала в свою квартиру, а вона із дітьми в спірну квартиру. На прохання бабусі вона набрала на комп`ютері письмове попередження від 12.01.2020 року, та яке підписане особисто бабусею, і за її дорученням відправила поштою. Також свідок суду пояснила, що на прохання бабусі ОСОБА_3 вона запросила по місцю проживання останньої нотаріуса і 18.09.2017 року був посвідчений заповіт на спірну квартиру на неї. Вказане рішення було виключною волею бабусі на яку ніхто не впливав і будь-яких тиск не чинив.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що відповідачка по справі є його колишньою дружиною , з якою у них є двоє дітей. Він особисто з дітьми часто приходив до бабусі ОСОБА_3 в спірну квартиру додому та надавав необхідну допомогу. В червні 2017 року при оформлені проплат за житлово-комунальних послуг, на прохання ОСОБА_3 він бачив у останньої оригінал договору дарування спірної квартири. А у вересні 2017 року ОСОБА_3 повідомила його що вона бажає переоформити заповіт на спірну квартиру на ОСОБА_2 . Крім того пояснив суду, що він неодноразово був свідком розмови бабусі із позивачкою про необхідність помінятись житлом, щоб відповідачка із дітьми проживала в спірній квартирі.

В судовому засіданні будо досліджено та оглянуто матеріали цивільної справи №569/14780/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковська Олександра Андріївна з якої вбачається, що ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2022 року вищезазначений позов залишено без розгляду. Постановою Рівненського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Петришина А.М. залишено без задоволення; ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2022 року залишено без змін.

З дослідженого в судовому засіданні рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 квітня 2019 року по цивільній справі №569/7911/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу вбачається, що позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 776443,55 грн., що по курсу НБУ (на час подачі позову) становить 31195 доларів США; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору за подання позову в розмірі 6890,00 грн. та подання заяви про забезпечення позову в розмірі 275,60 грн. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Петришиним А.М. задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 квітня 2019 року в частині стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , розподілу судових витрат скасовано; додаткове рішення Рівненського міського суду від 16 травня 2019 року скасовано. ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення 776443,55 грн., що еквівалентно 31195 доларів США відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 10335 грн. Понесені ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору у сумі 7441,2 грн. та по оплаті правничої допомоги у сумі 10000 грн. віднесено на її рахунок.

З дослідженої в судовому засіданні будинкової книги на квартир АДРЕСА_6 вбачається, що наявні відомості про осіб, відповідальних за ведення книги та прописку по будинку зазначено ОСОБА_1 зареєстрована з 9.10.96 р., квартира приватизована. Квартира знаходиться в користуванні ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 30.09.96.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.6 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 2) забезпечення доведеності вини; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 4) підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; 5) забезпечення обвинуваченому права на захист; 6) гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 7) розумні строки розгляду справи судом; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; 9) обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.2 ст.2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Верховний Суд у своїй постанові від 15.08.2019 року по справі №1340/4630/18 зазначив, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи -позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) та Верховним Судом у Постанові від 08.11.2021 року по справі №761/38133/19 (провадження №61-12471св21), які відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, суд враховує до спірних правовідносин.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Саме такий правовий висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року по справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору: у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору.

У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі №281/129/17 (провадження № 61-14661св19) зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 ЦК України та вказано, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статі 4 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ч.4 ст.722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відповідно до статей 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», звернуто увагу судів на те, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 30.11.2022 року у справі № 344/3764/21.

У пункті 24 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З правового висновку Верховного Суду, викладеного у справі №761/38593/16-ц від 26.12.2018 року, слідує, що: «частини першої та другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.»

Вказана судова практика Верховного Суду є сталою та підтверджується аналогічними правовими висновками зазначеними в Постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 5-197цс14 , Постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 607/15555/17-ц.

Суд критично відноситься до пояснень ОСОБА_1 в тій частині, що між сторонами (нею та її матір`ю) не відбулось реального настання наслідків правочину, тобто передачі квартири, оскільки як зазначено у відповіді нотаріуса Круліковської О.А. №58/01-16 від 05.01.2021 року оригінал спірного договору дарування на нотаріальному бланку виданий для ОСОБА_3 , а допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_13 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів суду, підтвердили той факт, що вказаний документ вони бачили у ОСОБА_3 .

Вказані дії повністю відповідають вимогам п.13 спірного договору та ч.4 ст.722 ЦК України та підтверджують прийняття дарунку.

Крім того, при вирішенні даного спору, суд враховує вищевикладені правові позиції з яких слідує, що якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Крім того, суд вважає за необхідне також зазначити, що ознака вчинення правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Під час судового розгляду справи було встановлено, та не спростовано сторонами по справі, що обдарована ОСОБА_3 через три місяці після укладення договору дарування спірної квартири 19 червня 2017 року змінила своє волевиявлення і оформила заповіт на відповідачку ОСОБА_2 18 вересня 2017 року, при цьому постійно наполягала в усній та письмовій формі про звільнення ОСОБА_1 спірної квартири. Тобто, ОСОБА_3 намагалася досягти правового результату.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли своє підтвердження, повністю спростовані належними та допустимими доказами наявними в матеріалах справи та наданими представником відповідача, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,273,354

ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковська Олександра Андріївна про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_5

Третя особа: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковська Олександра Андріївна, м.Рівне, вул.Чорновола, 12а

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов