Справа № 345/2346/23
Провадження № 22-ц/4808/1190/23
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л. В.,

суддів: Фединяка В. Д., Максюти І. О.,

секретар Кузів А. В.,

за участю представника позивача адвоката Кучми Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у Комунального некомерційного підприємства «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області на рішення Калуського міськрайонного суду від 09 серпня 2023 року в складі судді Сухарник І. І., ухвалене в м. Калуші Івано-Франківської області, повний текст якого складено 11 серпня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області про визнання наказу незаконним та його скасування, зміну формулювання підстав звільнення,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокат Кучма Л. В., звернулась до суду із позовом, уточнивши його в подальшому, до Комунального некомерційного підприємства «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області (надалі КНП «Славутицька міська лікарня») про визнання наказу незаконним та його скасування, зміну формулювання підстав звільнення.

В обґрунтування позову зазначала, що ОСОБА_1 з 01 серпня 2022 року працювала на посаді лікаря-анестезіолога у КНП «Славутицька міська лікарня». 16 лютого 2023 року позивачкою подано заяву про звільнення за власним бажанням з 02 березня 2023 року. Однак 02 березня 2023 року директором КНП «Славутицька міська лікарня» не видано наказ про звільнення позивача, пояснивши це тим, що остання зобов`язана відпрацювати три роки згідно чинного законодавства. Разом з цим, наказом відповідача від 05 квітня 2023 року № 19 з/тр ОСОБА_1 звільнено з роботи за прогул без поважних причин за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. Позивачка вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідач зобов`язаний був звільнити її за власним бажанням на підставі відповідної заяви.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати наказ від 05 квітня 2023 року № 19 з/тр «Про припинення трудового договору» незаконним та скасувати його; змінити формулювання звільнення на «звільнена за власним бажанням на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України» та зобов`язати КНК «Славутицька міська лікарня» внести відповідний запис до трудової книжки.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 09 серпня 2023 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 19 з/тр від 05 квітня 2023 року про припинення трудового договору. Змінено формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 , зазначивши підставу звільнення «звільнена за власним бажанням» на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України та зобов`язано КНП «Славутицька міська лікарня» внести відповідний запис до трудової книжки.

Також стягнуто з КНП «Славутицька міська лікарня» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 147,20 грн та 11 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього 13 647,20 грн судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем укладено безстроковий трудовий договір, позивач має право розірвати його за власним бажанням, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Оскільки 16 лютого 2023 року ОСОБА_1 подано заяву про звільнення за власним бажанням, то 02 березня 2023 року відповідач мав звільнити її на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України за власним бажанням. Оскільки відповідач розірвав трудовий договір з ОСОБА_1 за пункту 4 статті 40 КЗпП України з порушенням норм трудового законодавства, то наказ про звільнення за прогул без поважних причин є незаконним та його необхідно скасувати. Відповідно підлягає зміні формувалювання звільнення з внесенням зміни до трудової книжки згідно з вимогами Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі КНП «Славутицька міська лікарня», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачка мала право на розірвання трудового договору за власним бажанням у будь який час на свою вимогу. При цьому не врахував, що відповідно до пункту 6 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки. Дії відповідача були повністю узгодженні із Департаментом охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації, який на звернення КНП «Славутицька міська лікарня» надав роз`яснення, що відповідно до вказаного пункту Порядку випускники дійсно зобов`язанні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років, в іншому випадку особа несе відповідальність відповідно до умов угоди. Крім того, адміністрації КНП «Славутицька міська лікарня» зверталась до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця та Національного університету охорони здоров`я України імен П. Л. Шупика з проханням звернутися до суду із позовом про відшкодування вартості навчання за рахунок державного бюджету із ОСОБА_1 .

Звертає увагу і на те, що судом першої інстанції не наведено жодних порушень норм трудового законодавства при розірвання трудового договору із позивачем на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. При цьому звільнення позивача відбулося із дотриманням порядку, передбаченого чинним законодавством. Підставою для звільнення позивачки був акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 04 березня по 05 квітня 2023 року без поважних причин. Будь яких пояснень щодо своєї відсутності протягом місячного терміну позивачка не надала.

Крім того вважає, що місцевий суд безпідставно стягнув витрати на професійну правничу допомогу, оскільки такі витрати не можна назвати «неминучими». Також відповідач є комунальним некомерційним підприємством без мети одержання прибутку та кошторисом підприємства якого дані видатки не передбачені.

Також зазначає, що у порушення вимог статті 275 ЦПК України суд розглянув справу більше ніж шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі і цей строк не можна визнати розумним.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Кучма Л. В. зазначає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи, з урахуванням практики Верховного Суду. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заяви (клопотання) учасників справи

У жовтні 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Кучма Л. М. подала клопотанняпро участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року клопотання задоволено.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Кучма Л. М. вимоги апеляційної скарги не визнала, просила її відхилити.

Представник апелянта у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд першої інстанції встановив, шо 25 серпня 2020 року Департаментом охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації видано наказ № 248-к «Про працевлаштування лікаря-інтерна ОСОБА_1 », згідно з яким наказано директору КНП «Славутицька міська лікарня» укласти угоду з ОСОБА_1 про проходження інтернатури з подальшим відпрацюванням трьох років за спеціальністю «Анестезіологія та інтенсивна терапія» (а.с.55).

01 вересня 2020 року між КНП «Славутицька міська лікарня» та ОСОБА_1 укладено угоду № 4 про проходження інтернатури з подальшим відпрацюванням трьох років за спеціальністю «Анестезіологія та інтенсивна терапія». Предметом цієї угоди є обов`язкове відпрацювання ОСОБА_1 протягом трьох років у КНП «Славутицька міська лікарня» з моменту отримання сертифікату спеціаліста, на посаді лікаря-анестезіолога (а.с.56-57).

Також цього ж дня відповідачем видано наказ № 20 п/тр про прийняття на роботу, відповідно до якого ОСОБА_1 прийнято на роботу з 02 вересня 2020 року на час проходження інтернатури у відділення невідкладної медичної допомоги, інтенсивної терапії та анестезіології на посаду лікаря-інтерна (з анестезіології) (а.с.64).

29 червня 2022 року ОСОБА_1 видано Сертифікат лікаря-спеціаліста № 04816 за спеціальністю «Анестезіологія та інтенсивна терапія» (а.с.63).

Відповідно до наказу про переведення на іншу роботу № 524 к/тр від 29 липня 2022 року позивачку з 01 серпня 2022 року на «постійно» переведено на посаду лікаря-анестезіолога у відділення невідкладної медичної допомоги, інтенсивної терапії та анестезіології що підтверджено (а.с.65).

16 лютого 2023 року ОСОБА_2 подала на ім`я головного директора КНП «Славутицька міська лікарня» заяву про звільнення з посади за власним бажанням з 02 березня 2023 року (а.с.58).

Листом від 20 лютого 2023 року №280 КНП «Славутицька міська лікарня» повідомило позивачку про те, що адміністрація закладу не може її звільнити, оскільки лікар-інтерн після отримання сертифікату лікаря-спеціаліста повинен відпрацювати у роботодавця на обраній посаді три роки (а.с.62).

02 березня 2023 року ОСОБА_2 повторно звернулася до відповідача з заявою, в якій зазначила, що вважає останнім робочим днем 02 березня 2023 року, наполягала на звільненні за власним бажанням. Також просила належно оформлену трудову книжку надіслати на її адресу (а.с.59).

07 березня 2023 відповідач звернувся до Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації з листом №384, в якому просить надати роз`яснення щодо здійснення правомірних дій стосовно ОСОБА_1 (а.с.66). На даний лист отримано відповідь вх.№63 від 27 березня 2023 року, в якому зазначено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років, в іншому випадку особа несе відповідальність відповідно до умов угоди. Якщо особа відмовляється приступити до роботи з причин, яких немає в переліку, вона зобов`язана відшкодувати вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (а.с.67).

Відповідно до наказу № 19 з/тр від 05 квітня 2023 року «Про припинення трудового договору» ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря-анестезіолога відділення невідкладної медичної допомоги, інтенсивної терапії та анестезіології за прогул (у тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, пункт 4 статті 40 КЗпП України (а.с.74). Підставами для звільнення зазначено акт № 4 про відсутність на роботі ОСОБА_1 від 05 квітня 2023 року та лист первинної профспілкової організації Славутицької міської лікарні №1 від 04 квітня 2023 року.

Листом від 05 квітня 2023 року №545 КНП «Славутицька міська лікарня» повідомило позивачку про розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогул з 05 квітня 2023 року.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1 цього Кодексу і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Предметом спору у даній справі є звільнення позивачки за прогул. ОСОБА_1 вважає, що оскільки вона подала заяву про звільнення за власним бажанням, то відповідач не мав права звільнити її за прогул.

Встановлено, що згідно із заявою від 16 лютого 2023 року позивачка просила розірвати трудові відносини на підставі частини першої статті 38 КЗпП України з 02 березня 2023 року. 02 березня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до відповідача з заявою, в якій наполягала на звільненні за власним бажання та зазначила, що вважає останнім робочим днем 02 березня 2023 року.

Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір.

При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Отже, праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України.

Чинне законодавство не визначає випадки, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, отже роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням, у разі подання ним відповідної заяви за два тижні до такого звільнення.

Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 квітня 2018 року у справі №545/2544/13-ц та від 25 березня 2020 року у справі № 295/14595/17.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону (частина третя статті 235 КЗпП України).

Враховуючи, шо ОСОБА_1 16 лютого 2023 року звернулася до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням з 02 березня 2023 року, тобто заява була нею подана за два тижні до бажаної дати звільнення і не вирішивши яку, відповідач 05 квітня 2023 року звільнив її за прогул, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії відповідача щодо звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, замість частини першої статті 38 КЗпП України - на підставі поданої працівником заяви, є незаконними.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 6 якого передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання до 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2022 року 1452 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказ Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367» наказ Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» визнано таким, що втратив чинність. При цьому, встановлено, що для осіб, які зараховані на навчання за державним замовленням та які уклали Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», застосовується законодавство, яке діяло на момент укладення таких угод.

Отже, у певний період часу випускники державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, мали обов`язок відпрацювати у замовника не менше трьох років Проте, невиконання такого обов`язку, в тому числі і звільнення за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, покладало на випускника зобов`язання відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, а не відмову у звільненні.

З огляду на викладене, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неможливості розірвання трудового договору із позивачем у зв`язку із не відпрацюванням трьох років після отримання сертифікату лікаря-спеціаліста.

Не заслуговують на увагу і посилання в апеляційній скарзі на те, що звільнення позивачки на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України відбулось із дотриманням порядку, передбаченого чинним законодавством, оскільки відсутність ОСОБА_1 на роботі 03 березня 2023 року та у подальші дні з врахуванням обставин справи не є прогулом та підставою для звільнення її 05 квітня 2023 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причини).

При цьому апеляційний суд зауважує, що позивачка не може бути примушена до трудових відносин, а відсутність наказу про її звільнення не зобов`язує надалі виконувати покладені на неї трудові обов`язки.

Статтею 275 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

З матеріалів справи вбачається, що Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області ухвалою від 24 травня 2023 року відкрив провадження у справі та вирішив її розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Оскаржене рішення місцевий суд ухвалив 09 серпня 2023 року.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що питання порушення судом першої інстанції вимог статті 275 ЦПК України щодо строку розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження на правильність вирішення вказаного спору не впливають, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення відповідно до статті 376 ЦПК України.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення справи по суті з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

Натомість, колегія суддів не може погодитись із висновком місцевого суду щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України).

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві позивачкою ОСОБА_1 було заявлено про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. При цьому зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок таких витрат складає 11 500,00 грн.

Разом тим, окрім ордеру на надання правничої допомогу, матеріали справи не містять інших доказів (договір, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом тощо), які б підтвердили обсяг та види наданої правничої допомоги адвокатом Кучмою Л. В. та її вартість.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат на правову допомогу у розмірі 11 500,00 грн, оскільки такі не є документально підтвердженими. Крім того, у засіданні апеляційного суду, представник позивача на запитання суду пояснила, що не підтримувала вимоги в частині стягнення правової допомоги з відповідача згідно попереднього розрахунку.

У зв`язку з цим у цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області задоволити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 09 серпня 2023 року скасувати в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу.

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 11 500 грн відмовити.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач Л. В. Василишин

Судді: В. Д. Фединяк

І. О. Максюта