24.10.2023 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 633/1/22
Провадження № 2/533/100/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року селище Козельщина

Козельщинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді Козир В.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Лобач М.С.,

представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Биченка А.О. (у режимі ВКЗ),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

09.12.2021 позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до Печенізького районного суду Харківської області (дата надходження позовної заяви до суду - 11 січня 2022 року) зі позовною заявою до відповідачів ОСОБА_1 (відповідач-1), ОСОБА_2 (відповідач-2) про стягнення заборгованості, у якій просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 4774,14 доларів США, що за курсом 26,29 відповідно до службового розпорядження НБУ від 23.10.2021 складає 125512,14 гривень станом на 23.10.2021, за кредитним договором № HAL5GK01270011 від 15.05.2008, яка складається з 4774,14 доларів США - 3 % річних від простроченої суми, а також солідарно стягнути з відповідачів судові витрати.

У разі неявки у судове засідання відповідача, АТ КБ «Приватбанк» не заперечувало проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення судом.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 07 лютого 2022 року позовну заяву Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення виявлених судом недоліків.

Позивачем у встановлений йому судом строк недоліки усунуто.

Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 14.02.2022 було прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання призначено на 15.03.2022. Здійснено оголошення про виклик відповідачки ОСОБА_2 у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 №2/0/9-22, ураховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, на підставі ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» змінено територіальну підсудність судових справ, зокрема, Печенізького районного суду Харківської області - на Козельщинський районний суд Полтавської області.

Цивільна справа передана до Козельщинського районного суду Полтавської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.02.2023 цивільну справу розподілено головуючій судді Козир В.П.

Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 28.02.2023 прийнято до свого провадження цивільну справу та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання призначено на 30.03.2023. Повідомлено відповідачку ОСОБА_2 про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України, оскільки зареєстроване місце проживання (перебування) чи місце роботи відповідачки суд не встановив.

Судове засідання 30.03.2023 не відбулося у зв`язку з першою неявкою сторін. Протокольною ухвалою суду від 30.03.2023 судове засідання відкладено на 03 травня 2023 року.

У судове засідання 03.05.2023 сторони вдруге не з`явилися. Протокольною ухвалою суду від 03.05.2023 відкладено розгляд справи на 22 червня 2023 року з повторним повідомленням відповідачки ОСОБА_2 про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України.

22.06.2023 сторони втретє не з`явилися у судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 22.06.2023 судове засідання відкладено на 07 вересня 2023 року, відповідачку ОСОБА_2 повторно повідомлено про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України.

07.09.2023 у судове засідання сторони вкотре не з`явилися. Представники позивача та відповідачки-1 подали клопотання про відкладення розгляду справи, які протокольною ухвалою суду від 07.09.2023 були задоволені, судове засідання відкладено на 19 жовтня 2023 року, відповідачку ОСОБА_2 повідомлено про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України.

У судове засідання 19 жовтня 2023 року представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не з`явився, подав заяву про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою суду від 19.10.2023 у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи відмовлено, розгляд справи продовжено.

Відповідачка ОСОБА_1 , належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явилася, її інтереси представляв представник - адвокат Биченко А.О. у режимі ВКЗ.

Відповідачка ОСОБА_3 , у розумінні ч. 11 ст. 128 ЦПК України, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, заяв, клопотань та відзив на позовну заяву до суду не подавала.

Будь-які інші заяви по суті, клопотання, заяви від учасників справи не надходили.

Справу розглянуто 19.10.2023 за участю представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Биченка А.О. у режимі ВКЗ.

Аргументи сторін

Позиція позивача (а.с. 2-7)

Позовна заява обґрунтована тим, що 15.05.2008 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (відповідачка-1) було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач зобов`язувався надати відповідачці-1 кредит у розмірі 30747,50 дол. США на термін до 12.05.2028, а відповідачка-1 зобов`язувалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановленому кредитним договором.

Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачці-1 кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, - 30747,50 дол. США. Відповідачка ж свої зобов`язання не виконала, не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та у строки.

01.07.2009 позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідачки-1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2010 була задоволена позовна заява позивача та стягнуто заборгованість у розмірі 217815,32 грн, що еквівалентно 28546,10 дол. США, нараховану станом на 30.06.2009.

На думку позивача, винесення рішення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 18.02.2010 не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, що є підставою для стягнення з відповідачки-1 додатково трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, яка за ствердженням позивача станом на 23.10.2021 складає 4774,14 дол. США. Та оскільки рішенням суду вже було стягнуто з відповідачки заборгованість за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2010, тобто за період з 15.05.2008 по 30.06.2009, то за період після подання позовної заяви від 01.07.2009, з 02.07.2009 по 23.10.2021 відповідачка-1 має заборгованість, що складається з 3 % річних від простроченої суми, у розмірі 4774,14 дол. США.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачкою-2 ОСОБА_4 (поручитель) було укладено договір поруки.

Отже, обидві відповідачки несуть перед позивачем відповідальність як солідарні боржники. Вимога, що направлялася позивачем на виконання п. 5 договору поруки, відповідачами не задоволена.

Ураховуючи викладене АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з обох відповідачок на його користь вказану суму заборгованості, що складається з трьох процентів річних за період з 02.07.2009 по 23.10.2021, а також понесені банком судові витрати.

При нормативному обґрунтуванні позовних вимог позивач посилався на ст. 1054, 526, 599, 625, 610, 554, 525, 526, 530 Цивільного кодексу України.

Позивач належним чином повідомлений про місце, дату та час судового засіданні, явку представника у судове засідання не забезпечив.

Позиція відповідачів (а.с. 91-96)

Відповідачка-1 ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала.

Представником відповідачки-1 - адвокатом Биченком Антоном Олександровичем від імені та в інтересах відповідачки-1 подано відзив на позовну заяву, у якому представник відповідачки просив суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування своїх заперечень щодо пред`явленого позову зазначав, що нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за простроченням грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові та стягнутими рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2010, яке набрало законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитного договору сплив у зв`язку зі зверненням позивача до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості. Позивач реалізував своє право, передбачене ст. 1050 ЦК України, шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, за результатом розгляду якого було ухвалене зазначене вище рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2010. Отже, на думку представника відповідачки, задоволення судом позову про стягнення заборгованості за кредитним договором припинило його дію на майбутнє. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Зважаючи на те, що у розумінні статті 653 ЦК України зобов`язання за кредитним договором припинилося з моменту набрання рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2010 законної сили, права та інтереси позивача (кредитодавця) після розірвання кредитного договору забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦКУ з дня набрання рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2010 законної сили, а не зі зазначеного позивачем, наступного за днем подання до суду позову, за результатом якого було ухвалене вказане вище рішення.

Окрім цього, представник позивачки зазначав, що у 2015 році позивач вже звертався до суду зі позовною заявою про стягнення заборгованості за цим самим кредитним договором. 15.11.2016 Печенізьким районним судом було винесено рішення по справі № 633/349/15-ц, яким суд у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовив повністю. 19.06.2019 Верховним Судом у вказаній справі було винесено постанову, якою рішення Печенізького районного суду Харківської області від 15.11.2016 та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15.11.2016 скасовані та у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до відповідачів про стягнення заборгованості відмовлено з інших підстав. Цією постановою ВС встановив, що стягуючи з боржника на користь банку заборгованість за процентами, комісією та пенею, суд апеляційної інстанції не врахував, що зі зверненням банку до суду у вересні 2009 року з вимогою про дострокову сплату усієї заборгованості у повному обсязі, банк в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з травня 2028 року на вересень 2009 року. За таких обставин вимоги про сплату процентів, комісії, пені, які нараховані поза межами строку кредитного договору, є безпідставними, оскільки право банку нараховувати проценти, пеню, комісію припинилося зі спливом строку дії кредитного договору. Після закінчення строку дії кредитного договору кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, якщо зобов`язання залишається невиконаним, разом з тим таких вимог в контексті цього позову не заявлено.

До того ж, за ствердженням представника відповідачки-1, після винесення рішення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 18.02.2010 у 2010 році ОСОБА_1 передала предмет іпотеки, а саме однокімнатну квартиру та вказана квартира була реалізована банком у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2010.

Крім того, представник відповідачки уважав, що так як зі зверненням банку до суду у вересні 2009 року з вимогою про дострокову сплату усієї заборгованості у повному обсязі, банк в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором з травня 2028 року на вересень 2009 року, а з даним позовом звернувся у січні 2022 року, то позовна заява подана до суду після спливу строку загальної позовної давності до основної вимоги. Оскільки позовна давність щодо основної вимоги спливла до звернення позивача до суду відповідно до ст. 266 ЦК України уважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором від 15.05.2008.

При нормативному обґрунтуванні відзиву на позов посилався на ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 530, 599, 610, 611, 625, 549, 1050, 653, 1048, 264, 261, 266, ч. 4 ст. 267 ЦК Україна, висновки ВС у справах 444/9519/12, 310/11534/13-ц, 202/4494/16-ц, 703/3718/16.

У судовому засіданні представником відповідачки заперечення, викладені у відзиві, підтримано та надано пояснення аналогічні тим, що по тексту відзиву. Представник просив суд у задоволенні позовних відмовити.

Відповідачка-2 свої заперечення на позовну заяву не подала. Правом на подання відзиву на позов не скористалася. Будь-яких заяв чи клопотань до суду не подала. У розумінні ч. 11 ст. 128 ЦПК України була належним чином повідомлена про місце, дату та час судового засідання.

Застосовані судом норми права та правові висновки Верховного Суду

Відповідно до ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

У відповідності до ч. 4, 5, 7 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 559 ЦКУ (у редакції, чинній станом на дату укладення договору поруки та станом на дату стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника - відповідача-1) було встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 № 522/1528/15-ц виснувала, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення (п. 50-52).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 15.05.2008 року між Приватбанком (за Договором - Банк) та ОСОБА_1 (за договором - Позичальник) укладено кредитний договір № HAL5GK01270011 (а.с. 27-32), що не оспорювалося відповідачкою-1 та її представником.

Відповідно до умов цього договору (п. 8.1) Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 15.05.2008 по 12.05.2028 включно у вигляді непоновлюваної лінії (кредит) у розмірі 30747,50 долл. США на такі цілі: у розмірі 24500,00 долл. США на придбання нерухомості; у розмірі 735,00 долл. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 140,00 долл. США - страхування майна, 122,50 долл. США - особисте страхування, а також у розмірі 5250,00 долл. США на сплату страхових платежів у випадках та у порядку, передбачених пп. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 7.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 10 по 15 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 420,09 дол. США згідно з Графіком погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається зі заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

За п. 8.1.1 позичальник зобов`язується повернути кредит згідно з порядком та у строки, які вказані у п. 8.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз. 1 п. 8.1 даного договору.

Пунктом 8.1.2 кредитного договору сторони визначили, що у разі порушення термінів оплати, передбачених п. 8.1.1 (у тому числі оплати заборгованості у повному обсязі) на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

У відповідності до п. 8.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека 1-кімнатної квартири загальною площею 36,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також інші всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов`язань за договором.

Копія договору іпотеки квартири АДРЕСА_1 сторонами суду надана не була.

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально 20.03.2010, ОСОБА_1 продала, а ТОВ «Ключове рішення» набуло у власність квартиру, розташовану у АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 4 договору квартира була вільна від будь-яких обтяжень (а.с. 143-144).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.04.2023 № 328456678, станом на дату формування довідки квартира (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 20) за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2016 (а.с. 107).

У забезпечення зобов`язань позичальника за кредитним договором (відповідачки-1 - ОСОБА_1 ) між позивачем та поручителем ОСОБА_4 (відповідачки-2) 15.05.2008 було укладено договір поруки, за умовами якого боржник (відповідачка-1) та поручитель (відповідачка-2) відповідають перед кредитором (позивачем) як солідарні боржники (а.с. 33-34).

Відповідно до п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Обов`язок відповідати за сплату 3 % річних від простроченої суми після настання строку повернення кредиту договором поруки не передбачений.

У випадку невиконання боржником будь-якого зобов`язання, передбаченого п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу зі зазначенням невиконаного зобов`язання (п. 5 договору поруки).

Поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, протягом 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п. 5 цього договору (п. 6 договору поруки).

Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (п. 12 договору поруки).

Позивачем направлялося письмове повідомлення на адресу відповідачів від 18.11.2021 № 30.1.0.0/2-594 (а.с. 23-26), у якому позивач повідомляв відповідачів про існування простроченої заборгованості за кредитним договором у сумі 68101,84 дол. США та просив не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цього повідомлення погасити прострочену заборгованість, а у разі несплати простроченої заборгованості у такий строк - вимагав повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції.

Проте, як зазначено позивачем та встановлено судом, позивач до направлення письмового повідомлення вже вживав заходи щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі та звертався до суду з відповідним позовом 22.09.2009, про що свідчить описова частина рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2010 (а.с. 11).

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2010 у справі № 2-5791/2010 було задоволено частково позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № HAL5GK01270011 від 15.05.2008 у розмірі 217815,32 грн.

З рішення суду вбачається, що з відповідачки-1 у зв`язку з невиконанням нею зобов`язань за кредитним договором достроково позивачем було стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка станом на 30.06.2009 складала 217815 грн 32 коп., що було еквівалентно 28546,10 дол. США, та яка складалася зі заборгованості за кредитом у розмірі 25466,43 дол. США, по процентам за користування кредитом - 1479,23 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 174,99 дол. США, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань - 34,91 дол. США, а також штрафні санкції на загальну суму - 1390,54 дол. США.

Отже, позивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та комісій, пені, штрафів за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку з позичальниці (відповідачки-1). Такими діями позивач (банк) на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до відповідачки-1.

Верховний Суд у справі 633/349/15-ц (постанова від 19.06.2019) між тими ж сторонами та з тих самих підстав, переглядаючи рішення Апеляційного суду Харківської області від 31.01.2017, зробив висновок, що «зі зверненням банку до суду у вересні 2009 року з вимогою про дострокову сплату усієї заборгованості у повному обсязі банк (АТ КБ «Приватбанк») в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором з травня 2028 року на вересень 2009 року… Після закінчення строку дії кредитного договору кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, якщо зобов`язання залишається не виконаним…» (а.с. 104-106).

Доказів виконання указаного рішення суду та виконання зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі сторонами даної справи суду надано не було.

Висновки суду та мотиви прийнятого рішення

Предметом цього позову є стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором.

На думку позивача, він має право на стягнення 3 % річних від непогашеної суми боргу за кредитом за період з дати наступної за датою подання ним першої позовної заяви до суду (02.07.2009) по 23.10.2022 (дату складення розрахунку).

На думку представника відповідачки-1 (позичальниці за кредитним договором), зважаючи на те, що у розумінні ст. 625 ЦК України зобов`язання за кредитним договором припинилися з моменту набрання законної сили рішенням суду, права та інтереси позивача (кредитодавця) після розірвання кредитного договору забезпеченні ч. 2 ст. 625 ЦК України з дня набрання рішенням законної сили, а не з зазначеного позивачем дня, наступного за днем подання до суду позову, за результатами якого було ухвалено вказане рішення. При цьому, всупереч таким доводам, представник позивачки одночасно наполягав у відзиві на тому, що позивач в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором з травня 2028 на вересень 2009 року, посилаючись на постанову ВС у справі № 633/349/15 між тим ж сторонами. Тобто фактично представник відповідачки погодився, що у позивача є законне право вимоги до відповідачів про стягнення 3 % річних від простроченої суми.

Факт існування заборгованості за кредитним договором відповідачі не оспорювали. Позивач стверджував, що залишок непогашеної суми боргу за кредитним договором складає 12766,06 доларів США. Відповідачі наведене не спростували, доказів проведення повного розрахунку суду не надали.

Отже, суд виснує, що станом на дату розгляду спору судом у даній справі сума боргу за кредитним договором складає 12766,06 дол. США.

Як уже зазначено судом вище, за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд неодноразово у своїх висновках зазначав, що ?? звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Про наведене свідчать й умови кредитного договору (п. 8.1.2), у яких сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (у повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Направлення повідомлень про дострокове погашення усієї суми заборгованості позивачем безпосередньо перед зверненням до суду у 2021 році суд не бере до уваги, оскільки такі повідомлення вже не здатні відновити строк виконання/дії договору, який змінився на підставі п. 8.1.2 кредитного договору та на підставі рішення суду від 2010 року.

Як вбачається з рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2010 ПАТ КБ «Приватбанк» 22.09.2009 вже звертався до суду з позовом до ТОВ «УФА-Верус», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за цим самим кредитним договором, що й у даній справі. Таке рішення суду набрало законної сили 09.03.2010 (справа № 2-5791/2010).

Крім того, Верховний Суд у іншій справі 633/349/15-ц між тими ж сторонами, зробив висновок, що «зі зверненням банку до суду у вересні 2009 року з вимогою про дострокову сплату усієї заборгованості у повному обсязі банк (АТ КБ «Приватбанк») в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором з травня 2028 року на вересень 2009 року…

Керуючись 4 ст. 82 ЦПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, суд у даній справі виснує, що строк зобов`язання за спірних кредитним договором настав 22.09.2009, а не 02.07.2009, як зазначав позивач, та не 18.02.2010, як зазначив представник відповідачки-1.

Посилання представника відповідачки-1 на правову позицію, викладену у постанові ВП ВС від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, суд уважає безпідставним, оскільки у наведеній справі ВП ВС зробив висновок, що з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди. Велика Палата Верховного Суду вважала помилковими висновки судів, що між сторонами виникли грошові зобов`язання саме на підставі рішення суду. Зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами. Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, так як одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.

Отже, суд частково погоджується з аргументами сторін про зміну позивачем строку виконання зобов`язання шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою і вважає, що такий строк настав 22.09.2009.

Позивачем здійснено нарахування 3 % річних від простроченої суми заборгованості за кредитом у сумі 12766,06 дол. США за період з 02.07.2009 по 23.10.2021. За розрахунком позивача сума 3 % річних від простроченої суми склала 4774,14 дол. США.

Зважаючи на те, що суд визнав обґрунтованим період прострочення грошового зобов`язання з 22.09.2009 по 23.10.2021, - розмір суми трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості (розмір якої не оспорювався сторонами) буде складати 4629,36 дол. США. Розрахунок заборгованості здійснювався за формулою: сума заборгованості х 3 х кількість днів прострочення : 365 : 100.

При цьому суд бере до уваги висновки ВП ВС у справі № 373/2054/16-ц (постанова від 16.01.2019), відповідно до якої при обчисленні 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Представник відповідачки-1 також стверджував, що відповідачкою-1 ОСОБА_1 (позичальницею) було у рахунок погашення кредиту передано позивачеві предмет іпотеки, який у подальшому банком було реалізовано третій особі. Проте доказів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, у тому числі шляхом передачі банку як іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, представник відповідачки та сама відповідачка суду не надали. Надана до відзиву на позовну заяву інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2023 № 328456678 (а.с. 107) не є доказом задоволення іпотекодержателем (банком) забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, оскільки з неї такі відомості не вбачаються. Така довідка доводить, що станом на 07.04.2023 власником квартири за певною адресою є не відповідачка, а інша особа - ОСОБА_6 . Договір купівлі-продажу квартири, укладений між відповідачкою ОСОБА_1 та ТОВ «Ключове рішення» (а.с. 143-144), також не доводить факт відчуження відповідачкою як іпотекодавцем на користь банку як іпотекодержателя предмета іпотеки, оскільки з умов та положень договору таке не вбачається, а судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд не вбачає підстав для застосування ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої (у редакції, чинній станом на 2010 рік - період у якому за ствердженням представника відповідачки-1 відбулася передача квартири відповідачкою-1 позивачеві) після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, оскільки відповідачами факт позасудового врегулювання спору не доведено.

При цьому суд ураховує, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Суд повторює, що згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, у відповідності до якої, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Оскільки валютою кредиту сторони кредитного договору визначили - долари США, то у відповідачки-1, відповідно, існує обов`язок повернути суму кредиту саме в іноземній валюті, визначеній у кредитному договорі та у рішенні суду, а не в гривневому еквіваленті за курсом НБУ, встановленим станом на дату ухвалення рішення суду.

Відповідно, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а є підставою виникнення права на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Крім цього, правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), у якій зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, беззаперечно позивач має право на отримання трьох процентів річних, нарахованих на прострочене грошове зобов`язання за кредитом, яке відповідачкою-1 не повернуто після пред`явлення позивачем до суду у 2009 році вимоги про дострокове повернення кредиту.

Разом з тим, представником відповідачки у даній справі зроблено заяву про застосування до позовних вимог строку позовної давності. Представник позивачки-1 вважав, що спливла позовна давність до основної вимоги, відповідно спливла позовна давність й до додаткової вимоги позивача про стягнення з відповідачок нарахованих 3 % річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором.

Розглядаючи та оцінюючи заяву представника відповідачки-1 про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом у даній справі встановлено, що відповідачка-1 ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, за яким їй надано кредит терміном погашення до 12.05.2028. У зв`язку із цим позивач АТ КБ «Приватбанк» у 2009 році звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості. Судовим рішенням від 18.02.2010 підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідачки-1 перед банком та факт його порушення. Станом на дату ухвалення рішення у даній справі доказів погашення кредиту, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, суду надано не було.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення заборгованості у 2010 році зобов`язання відповідачки сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває й донині. Відтак позивач як кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення до визначеної ним дати 23.10.2021.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у цивільній справі № 127/15672/16, відповідно до якої невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Позивачем у даній справі заявлено вимогу про стягнення трьох процентів річних за період з 02.07.2009 по 23.10.2021. З позовною заявою до суду позивач звернувся 09.12.2021, про що свідчить поштовий штемпель на конверті (а.с. 50). Суд визнав підставним нарахування трьох відсотків річних за період з 22.09.2009 по 23.10.2021.

Отже, застосовуючи строк позовної давності у даній справі, суд частково погоджується з доводами представника відповідачки-1, та приходить до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогами за період з 22.09.2009 по 08.12.2018 (дата, що передувала трирічному строку перед датою звернення до суду з позовною заявою). Таким чином, з відповідачки-1 підлягають стягненню на користь позивача три проценти річних, що нараховані на суму залишку основного боргу за кредитом у розмірі 12766,06 доларів США за останні три роки, які передували даті подачі такого позову, по дату визначену позивачем, тобто з 09.12.2018 по 23.10.2021. Нарахована сума трьох процентів річних із застосуванням принципу розрахунку, що зазначений судом вище по тексту рішення, буде складати 1100,68 дол. США. Саме таку суму боргу ( 3 % річних від простроченої суми) за кредитним договором суд уважає законною та обґрунтованою, тому у цій частині позовні вимоги банку задовольняє, а у задоволенні решти позовних вимог до відповідачки-1 відмовляє, у тому числі з-підстав пропущення строку позовної давності.

Що стосується позовної вимоги до відповідачки-2 про солідарне стягнення з неї 3 % річних від простроченої суми, суд виснує таке.

ВС у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14 зробив висновок, що визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк припинення поруки (який на момент виникнення спірних правовідносин складав шість місяців) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки.

У договорі поруки, що був укладений між позивачем та відповідачкою-2 у даній справі, встановлено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Як зазначалося вище, судом встановлено, що своїми діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку виконання зобов`язання за кредитним договором, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у 2010 році. Такі ж обставини встановлені у постанові Верховного Суду у справі 633/349/15-ц, а саме «зі зверненням банку до суду у вересні 2009 року з вимогою про дострокову сплату усієї заборгованості у повному обсязі банк (АТ КБ «Приватбанк») в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором з травня 2028 року на вересень 2009 року…

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.

Отже строк дії поруки закінчився через 5 років після настання терміну повернення кредиту (22.09.2009), який був змінений позивачем шляхом пред`явлення позовної вимоги до відповідачки-1 та іншого поручителя. Тобто 22.09.2014 порука за спірним кредитним договором у відповідності до умов, визначених у самому договорів поруки, припинилася. Оскільки позивач звернувся з даним позовом до відповідачки-2 як поручителя за кредитним договором у 2021 році суд уважає, що у задоволенні позовних вимог у цій частині до відповідачки-2 слід відмовити.

Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково та стягує з відповідачки-1 1100,68 дол. США, тобто 23,06 % від ціни позову, то з відповідачки-1 у відповідності до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 523,43 грн (2270,96 х 23,06 % = 523,43).

Ураховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 259, 268 ЦПК України, наведеними по тексту рішення нормами матеріального права та висновками Верховного Суду, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості у розмірі 4774,14 доларів США, що за курсом 26,29 відповідно до службового розпорядження НБУ від 23.10.2021 складає 125512,14 грн станом на 23.10.2021 за кредитним договором №HAL5GK01270011 від 15.05.2008, яка складається з 4774,14 доларів США - 3 % річних від простроченої суми, - задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість (три проценти річних від простроченої суми) за кредитним договором від 15.05.2008 № HAL5GK01270011 у розмірі 1100,68 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 - відмовити.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості у розмірі 4774,14 доларів США, що за курсом 26,29 відповідно до службового розпорядження НБУ від 23.10.2021 складає 125512,14 грн станом на 23.10.2021 за кредитним договором №HAL5GK01270011 від 15.05.2008, яка складається з 4774,14 доларів США - 3 % річних від простроченої суми, - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати по сплаті судового збору у сумі 523,46 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання через Козельщинський районний суд Полтавської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга в електронній формі подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строку на апеляційне оскарження на нього не буде подано апеляційну скаргу, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: вулиця Грушевського, буд. 1-Д, місто Київ, 01001; адреса для листування: вулиця Набережна Перемоги, буд. 50, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49094; ідентифікаційний код 14360570; електронна пошта: ).

Відповідач 1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; тел.: НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ).

Представник відповідача-1: адвокат Биченко Антон Олександрович (робоча адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_2 ; тел.: НОМЕР_5 ).

Відповідач 2: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 ).

Повне рішення складено та підписано суддею 24 жовтня 2023 року.

Суддя В.П.Козир