ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8043/23 Справа № 203/1882/23 Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С.В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями посадової особи,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями посадової особи.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 06 січня 2023 року близько 11:00 год, перебуваючи на перетині вулиць Тітова та Новокримської в місті Дніпро, його було незаконно зупинено працівниками ІНФОРМАЦІЯ_1 з вимогою пред`явити документи на підтвердження особи. Після його відмови надати документи особам, не уповноваженим для перевірки документів на вулиці, його було незаконно доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_2 , який він вважав незаконно утвореним, де його утримували більше трьох годин, здійснюючи моральний та психологічний тиск. Після тривалого психологічного пресингу відносно нього було складено протокол та постанову про накладення штрафу за адміністративне правопорушення в розмірі 1 700,00 грн. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2023 року вищевказану постанову було скасовано. Зазначеним рішенням суду підтверджується те, що дії відповідача були протиправними, а тому штраф накладено незаконно. Позивач вказував, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка полягала у приниженні честі та гідності, смутку, зневіри і розпачу, відчутті несправедливості, тривалій невизначеності та інших негативних переживаннях, яких він зазнав внаслідок протиправних дій даних службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Також, на підставі незаконно ухваленої постанови, позивачу довелося в судовому порядку відновлювати свої порушені права, витрачати час та додаткові зусилля, що призвело до життєвого дискомфорту, незручностей, негативних емоцій та хвилювань позивача. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінив в розмірі 134 200,00 грн (50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб) та матеріальну шкоду, яка має дорівнювати сумі судового збору.

Ураховуючи викладене, позивач виклав вимогу про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 134 200,00 грн та матеріальної шкоди, яка має дорівнювати сумі судового збору.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями посадової особи передано за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування рішення та зміну рішення в межах заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що мали місце порушення норм процесуального права, оскільки справу розглянуто неповноважним судом.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягало також в тому, що суд поклав обов`язок доказування наявності вини в завданні позивачу шкоди з боку відповідача, саме на ОСОБА_1 в той час норми права покладають такий обов`язок на Дніпропетровський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, як орган котрий допустив порушення прав позивача.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до неправильного визначення судом правовідносин і висновок з приводу того, що не було вини відповідача в порушенні прав позивача зроблено всупереч підтвердженим фактичним обставинам про незаконність затримання, доправляння людини до установи без належних правових підстав і тримання протягом тривалого часу поза волею особи.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції з`совано, що 06 січня 2023 року офіцером відділення ОБССЗ Центрально-Чечелівського ОРТЦК та СП старшим лейтенантом ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 210 КУпАП, з приводу неявки останнього до територіального центру комплектування та соціальної підтримки після ненадання відомостей про зміну облікових даних для приведення у відповідність військово-облікових документів з військового обліку та неявки для проходження ВЛК (один раз на 5 років) /том І а.с.26/.

Також, 06 січня 2023 року начальником Центрально-Чечелівського об`єднаного районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки підполковником ОСОБА_3 була винесена постанова за справою про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 210 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1 700,00 грн /том І а.с.28-29).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2023 року у справі № 204/493/23, яке набрало законної сили 28 березня 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений та постанову за справою про адміністративне правопорушення від 06 січня 2023 року скасовано, а провадження у справі закрито /том І а.с.32-39/.

Позивач вказував, що протиправними діями службових осіб Дніпропетровського ОТПК та СП при здійсненні ними своїх повноважень йому було завдано матеріальну та моральну шкоду, яка полягає у приниженні честі та гідності, стражданнях, тривозі, смутку, зневіри і розпачу, тривалій невизначеності та інших негативних переживаннях, яких він зазнав внаслідок протиправних дій даних службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Також, на підставі незаконно ухваленої постанови, позивачу довелося в судовому порядку відновлювати свої порушені права, витрачати час та додаткові зусилля, що призвело до життєвого дискомфорту, незручностей, негативних емоцій та хвилювань позивача.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав їх необґрунтованості, прийшовши до висновку про те, що позивачем не надано суду належних доказів його душевних страждань, існування факту заподіяння йому моральної та матеріальної шкоди діями відповідача, існування втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статі 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частина друга стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частина перша статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 06 січня 2023 року відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною другою статті 210 КУпАП, та 06 січня 2023 року постановою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 1700,00 грн; та рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2023 року у справі № 204/493/23, яке набрало законної сили, 28 березня 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено та постанову в справі про адміністративне правопорушення від 06 січня 2023 року скасовано, а провадження у справі закрито.

Скасовуючи постанову в справі про адміністративне правопорушення від 06 січня 2023 року та закриваючи провадження у справі в справі № 204/493/23 суд виходив з того, що станом на 06 січня 2023 року, тобто станом на момент винесення начальником Центрально-Чечелівського об`єднаного районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки оскаржуваної постанови, постанова Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року № 921 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних» вже була нечинною, вказана постанова втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 1487 від 30 грудня 2022 року та 05 січня 2023 року набув чинності Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487.

Отже, 06 січня 2023 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, які є додатком 1 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року № 921, які на той момент були вже нечинними.

Тобто, згідно висновків суду станом на 06 січня 2023 року були відсутні передбачені правові підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, які є додатком 1 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року № 921, у зв`язку з чим притягнення позивача до адміністративної відповідальності відбулося не на підставі та не у порядку визначеному законом.

Оскільки виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які є підставою для звільнення від доказування відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними /ті самі особи або особа/ і об`єктивними /предмет спору, предмет доказування/ межами, за якими обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тож, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу та постанови за справою про адміністративне правопорушення). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення, оскільки притягнення позивача до адміністративної відповідальності відбулося не на підставі та не у порядку визначеному законом, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності протиправно, і за таких обставин відшкодування здійснюється незалежно від вини. Та відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Відтак, встановивши наявність протиправних дій відповідача щодо позивача, що підтвердженні обставинами, викладеними у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2023 року у справі № 204/493/23, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17).

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У відповідності до статей, 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що «… визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення…».

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди апеляційний суд визначає з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань, вимушених змін в привичному житті позивача, погіршення його здібностей, а також з урахуванням інших обставин встановлених при розгляді справи, які мають істотне значення.

За таких умов апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, а отже доводи апеляційної скарги позивача знаходять часткове підтвердження.

З урахуванням витрат часу на захист порушеного права, а також з огляду на принципи поміркованості, розумності та справедливості, апеляційний суд вважає необхідним визначити до відшкодування, завдану позивачу моральну шкоди у розмірі 1 000,00 грн.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме неправильне застосування норм матеріального права дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України частково задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, яким стягнути з Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

За подачу позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1 342,00 грн, що підтверджується квитанцією від 15 травня 2023 року /том І а.с.88/; за подачу апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2 013,00 грн, що підтверджується квитанцією від 04 вересня 2023 року /том ІІ а.с.8/.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 3 355,00 грн.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2023 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями посадової особи задовольнити частково.

Стягнути з Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3 355,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2023 року.

Судді: