КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/2917/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2023 року Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

за участю секретаря Торгонської В.М.,

за участю сторін:

представника позивача адвоката Уштван В.С.,

представника відповідача адвоката Павлової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

01.06.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просить суд наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 1282/ОС від 06.09.2022 в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 визнати протиправним та скасувати, стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 277934, 55 грн та стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Акціонерного товариства «Українська залізниця» (АТ «Укрзалізниця») № 1282/ОС від 06.09.2022 призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 , менеджером Одеського територіального управління Апарату директора економічної та інформаційної безпеки. Копію вищевказаного наказу ОСОБА_1 не отримував, зміст такого йому не був відомий, а про відповідні обставини та наявність наказу був повідомлений через додаток «WhatsApp».

Позивач вважає такий наказ протиправним, безпідставним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки незважаючи на введення та дію на території України правового режиму воєнного стану АТ «Укрзалізниця», в тому числі і її регіональна філія «Одеська залізниця», будучи об`єктом критичної інфраструктури, свою діяльність не призупинило та здійснює її і надалі протягом усього часу. За таких обставин у роботодавця була і є можливість забезпечити ОСОБА_1 роботою, дійсних причин та підстав для призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 не було.

Позивач зазначає, що з дня призупинення дії трудового договору він не отримує заробітної плати, страховий стаж йому не зараховується. Безпідставне та необгрунтоване призупинення дії трудового договору порушує права та його інтереси, є вимушеним прогулом, оскільки працівник позбавлений можливості працювати з вини роботодавця.

Позивач також зауважує на те, що при прийняті рішення роботодавцем щодо призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 не враховано:

- сімейний стан (на його утриманні знаходиться дитина інвалід відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 );

- внутрішньо переміщеної особи (відповідно до довідки №5106- від 08.10.2020)..

Відповідно до довідки про нараховану та фактично виплачену заробітну плату ОСОБА_1 , заробітна плата останнього за два місяці, які передували призупиненню дії трудових відносин, становить 52 208.56 грн за 34 календарних дні.

Окрім цього відповідно до Наказу № 796/ОС від 11.05.2023 ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору з 16.05.2023.

Таким чином, позивач зазначає, що період вимушеного прогулу слід вважати з 06.09.2022 по 16.05.2023 тобто 181 календарний день.

Враховуючи вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає (52 208.56 грн./34 (кількість календарних днів за два місяці)) 1 535,55 грн. Розмір середнього заробітку складає (181 дні (кількість календарних днів за період з 06.02.2022 по 16.05.2023) х 1 535, 55 грн. (середньоденна заробітна плата) 277934,55 грн., які позивач ї просить стягнути з відповідача.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 05.09.2023 року було прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

17.07.2023 року від представника відповідача АТ «Українська залізниця» надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просила у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю. Не заперечуючи факту видання оскаржуваного наказу від 06.09.2022 року зазначає, що керівництвом Одеського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 визначено окремий напрямок діяльності - моніторинг стану забезпечення економічної безпеки у виробничих підрозділах служби приміських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця». У подальшому, у зв`язку із виїздом громадян з міста, зривом туристичного сезону, що призвели до значного зменшення обсягів пасажирських перевезень, а також відновленням продажу проїзних документів, втратило актуальність здійснення окреслених функцій зазначеним працівником.. Указом Президента України «про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року передбачена можливість обмеження конституційних прав громадян, і зокрема, права на працю (стаття 43 Конституції України). З загальнодоступної інформації є відомим той факт, що військова агресія призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати майна АТ «Укрзалізниця», обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» критично зменшилися. З перших днів військової агресії АТ «Укрзалізниця» здійснює роботу, спрямовану на підтримку громадян та держави: евакуація громадян, перевезення гуманітарних вантажів та інше. Таким чином, підставою для призупинення дії трудового договору з ОСОБА_2 стала абсолютна неможливість надання АТ «Укрзалізниця» роботи позивачу, що в свою чергу, виключало можливість виконання ним роботи.

У відповіді на відзив від 03.10.2023 року позивач ОСОБА_1 , зазначає, що він з 16.05.2022 перебував на посаді менеджера Одеського територіального управління Апарату директора з інформаційної та економічної безпеки АТ «Укрзалізниця». Не зважаючи на таке формулювання у Наказі № 1282/ОС від 06.09.2022, зазначає, що відповідно до посадової інструкції ОСОБА_1 в його обов`язки як і всіх інших співробітників управління входило значно ширші обов`язки ніж тільки моніторинг економічної безпеки пасажирських перевезень, що також підтверджується Положенням про Одеське територіальне управління (додаток №6 до відзиву відповідача) і Посадовою інструкцією менеджера (типове для всіх менеджерів управління).

Позивач зазначає, що не менш дивним є таке формулювання, саме від 06.09.2022 про нібито неможливість надання і виконання роботи внаслідок зменшення обсягів роботи господарської діяльності Товариства, що сталася через військову агресію Російської Федерації проти України (24.02.2022), зменшення обсягів пасажирських перевезень, оскільки ОСОБА_1 прийнято на роботу 16.05.2022 тобто менш ніж через 2 місяці з дня початку військової агресії і у період з 16.05.2022-06.09.2022 виконував свої обов`язки у повному обсязі в тому числі і на інших напрямках Товариства в тому числі і на напрямках пасажирських перевезень, а посилання відповідача на консолідовані фінансово-економічні показники АТ «Укрзалізниця» за 1 квартал 2022 не має жодного відношення до неможливості надання роботи у зв`язку зі зменшенням обсягів роботи господарської діяльності Товариства, оскільки позивача прийнято на роботу у 2 кварталі 2022 року у зв`язку з необхідністю виконання роботи у Товаристві та наявною вакансією, що нівелює цей доказ взагалі.

Таким чином, позивач вважає призупинення дії трудового договору є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача, у зв`язку з військовою агресією проти України, надати позивачу роботу, а останній її виконувати, відповідачем жодним чином не доведено.

13.10.2023 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив в якому зазначено, що посада менеджера Одеського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки AT «Укрзалізниця», яку обіймав позивач не належить до основних професій, без яких не може функціонувати товариство.

Основні професії для відповідача - це такі професії як машиністи та помічники машиністів локомотивів, слюсарі з ремонту рухомого складу, провідники поїздів, оглядачі вагонів, чергові по станціях, складачі поїздів, монтери колії, машиністи колійних машин, електромонтери СЦБ та зв`язку, електромонтери контактної мережі тощо.

Представник відповідача зазначає, що приймаючи рішення про призупинення дії трудових договорів з працівниками AT «Укрзалізниця», зокрема і з позивачем відповідач виходив з того, які категорії професій були необхідні для виконання перевізного процесу в період воєнного стану. Менеджер Одеського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки AT «Укрзалізниця» в перевізному процесі участі не бере.

Матеріалами справи підтверджується, що у ОСОБА_1 був окремий чітко визначений напрямок роботи, який станом на вересень 2022 року втратив актуальність і. в напрямку в якому працював Позивач, AT «Укрзалізниця» була позбавлена можливості забезпечити його роботою, про що зазначено в поданні в.о. директора з економічної та інформаційної безпеки Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» (додано до відзиву). Зважаючи на зазначене вище, відповідач у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України був об`єктивно позбавлений можливості забезпечити ОСОБА_1 роботою.

Отже, як стверджує представник відповідача, видання відповідачем наказу від 06.09.2022 № 1282/ос та призупинення дії трудового договору з позивачем здійснено у повній відповідності до статті 13 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Представник позивача в судовому засіданні 16.10.2023 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.10.2023 року у задоволенні позову просила відмовити.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами та зібрані у справі докази, дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Так, згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом установлено, що 13.05.2022 відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» № 520/ос ОСОБА_1 , на підставі його заяви, призначений на посаду менеджера Одеського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» на умовах трудового договору у письмовій формі строком з 16.05.2022 до 16.05.2023.

13.05.2022 між АТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 було укладено письмовий трудовий договір № 74-2022 з якого вбачається, що ОСОБА_1 призначений на посаду менеджера Одеського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» на строк з 16.05.2022 до 16.05.2023.

Згідно наказу АТ «Укрзалізниця» від 06.09.2022 № 1282/ос з ОСОБА_1 , відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (із змінами, внесеними згідно із законом № 2352-ІХ від 01.07.2022), призупинено дію трудового договору з 06.09.2022 до припинення або скасування воєнного стану в Україні у зв`язку із запровадженням відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (із змінами) воєнного стану, неможливістю надання і виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності Товариства, що сталася через військову агресію російської федерації проти України, зменшення обсягів пасажирських перевезень (виїзд громадян з міста, зрив туристичного сезону), відновлення продажів проїзних документів, а також у зв`язку із зменшенням кількості евакуаційних рейсів, що свідчить про істотне зменшення потреби у здійсненні моніторингу економічної безпеки даного напрямку.

Із загальнодоступної інформації є відомим той факт, що військова агресія Російської Федерації проти України призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати майна АТ «Українська залізниця», обсяги господарської діяльності товариства істотно зменшилися. Дійсно, з перших днів військової агресії АТ «Українська залізниця» здійснює роботу, спрямовану на підтримку громадян та держави: евакуація громадян, перевезення гуманітарних вантажів тощо.

До встановлених у судовому засіданні правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Так, статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Статтею 5-1 КЗпП України, серед іншого визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Законом затверджується Указ Президента України від 26 липня 2023 року № 451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, Указом від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-IX, та Указом від 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року № 3057-IX), строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб..

Зазначеними вище Указами Президента України установлено, що воєнний стан введено на всій території України.

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ від 15 березня 2022 року (надалі - Закон № 2136-ІХ, тут і далі в редакції, яка була чинною на день видання спірного наказу) передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно доЗакону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43,44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1статті 6 Закону № 2136-ІХ в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Частиною 1статті 13 Закону № 2136-ІХ визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Згідно із частиною 3статті 13 Закону № 2136-ІХ відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже, Закон № 2136-ІХ надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Разом з тим, як вбачається з аналізу положень частини 1 статті 13 Закону № 2136-ІХ, таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Таким чином, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що першочерговим для суду є встановити можливість або відсутність такої можливості у роботодавця надати роботу працівнику.

Згідно Розділу II Положення про Одеське територіальне управління апарату з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця», затвердженим в.о. директора з економічної та інформаційної безпеки Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» 25.05.2021. основним завданням Одеського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця», є створення ефективної системи запобігання та виявлення економічних правопорушень в діяльності підрозділів залізничного транспорту, а також правопорушень у сфері інформаційної безпеки (п.2.1.); моніторинг стану забезпечення економічної та інформаційної безпеки в підрозділах залізничного транспорту різних негативних наслідків, які можуть виникнути у процесі роботи і поведінки персоналу, своєчасне та ефективне реагування на відповідні загрози (п. 2.2.); виявлення, попередження та усунення в межах компетенції зовнішніх і внутрішніх ризиків та загроз, що можуть спричинити нанесення матеріальної шкоди та іншої шкоди інтересам Товариства, інше додаток № 6 до цього відзиву).

Відповідно до Положення про Одеське територіальне управління апарату з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» та посадової інструкції менеджера Одеського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 здійснював заходи щодо запобігання економічним правопорушенням на об`єктах регіональної філії «Одеська залізниця» та інших підприємствах залізничного транспорту, розташованих на території регіональної філії, а також проведення перевірок.

Керівництвом Одеського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 визначено окремий напрямок діяльності - моніторинг стану забезпечення економічної безпеки у виробничих підрозділах служби приміських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця».

Позиція представника відповідача щодо неможливості виконувати позивачем роботу ґрунтується у тому числі на тому, що ОСОБА_1 не може виконувати види робіт, які покладені на управління, унаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності насамперед через військову агресію Російської Федерації проти України, через що АТ «Українська залізниця» було змушене призупинити дію трудового договору з позивачем.

Судом встановлено, що апарат управління ПАТ «Українська залізниця» продовжує функціонувати, виконуючи покладені на нього функції та завдання, у тому числі організовує перевезення пасажирів як у внутрішньому так і у міжнародному сполученнях.

Відповідачем не наведено та не надано достатніх беззаперечних доказів неможливості надання роботодавцем та виконання ОСОБА_1 як працівником відповідної роботи, а відтак і правомірність видання наказу №1282/ОС від 06.09.2022 року, який є дискримінаційним та таким, що порушує права позивача на працю та її оплату, а тому підлягає скасуванню.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1 та 2 статті 5 ЦПК України).

Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону № 2136-ІХ хоча і не припиняє трудових відносин, і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 (провадження № 61-10017св22), зазначено, що: «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону».

Водночас, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 205/4333/17 (провадження № 61-45345св18) зазначено, що: «судом першої інстанції було встановлено, що відповідач грубо порушив право позивача на працю, оскільки вона майже рік не працювала на підприємстві, не виконувала покладені на неї обов`язки, не отримувала заробітну плату та не була при цьому звільнена, наказу про відсторонення не отримувала, то він дійшов правильного висновку стосовно того, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ПАТ «Державний ощадний банк України» допустити ОСОБА_1 до роботи».

У даній справі суд дійшов до висновку, що призупинення трудових відносин з позивачем відбулось з порушенням вимог закону, а тому спірний наказ слід визнати незаконним та скасувати.

В частині вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного.

Так, відсутність підстав для призупинення дії трудового договору, а отже застосування положень Закону № 2136-ІХ щодо відшкодування заробітної плати на час призупинення трудового договору надає підстави для захисту прав позивача на отримання заробітної плати шляхом стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 06.02.2022 року по 16.05.2023 року.

У випадку, якщо наказ буде визнаний незаконним та скасованим, то це на думку суду створить ситуацію, яка як для роботодавця так і для працівника, буде фактичним вимушеним прогулом, викликаним противними діями саме роботодавця.

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.

Тому у даному випадку, суд, керуючись ч. 1 ст. 10 ЦПК України та принципом верховенства права, з метою відновлення порушених трудових прав працівника, застосовує за аналогією закону, що передбачено ч. 9 ст. 10 ЦПК України, положення ст. і 235 КЗпП України, якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки про нараховану та фактично виплачену заробітну плату ОСОБА_1 , заробітна плата останнього за два місяці, які передували призупиненню дії трудових відносин, становить 52 208.56 грн за 34 календарних дні.

Окрім цього відповідно до Наказу № 796/ОС від 11.05.2023 ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору з 16.05.2023.

Таким чином, позивач зазначає, що період вимушеного прогулу слід вважати з 06.09.2022 по 16.05.2023 тобто 181 календарний день.

Враховуючи вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає (52 208.56 грн./34 (кількість календарних днів за два місяці)) 1 535,55 грн. Розмір середнього заробітку складає (181 дні (кількість календарних днів за період з 06.02.2022 по 16.05.2023) х 1 535, 55 грн. (середньоденна заробітна плата) 277934,55 грн.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованим та знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону).

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно ст.137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у Рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04 зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Згідно Рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00 відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні правові висновки містять і постанови ВС від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18: якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідач у своєму відзиві від 17.07.2023 року просить зменшити розмір відшкодування витрат на оплату правової допомоги, посилаючись на не співмірність гонорару складності справи та фактично виконаним роботам, а тому такі витрати підлягають відшкодуванню частково.

Судом встановлено, що згідно Договору про надання правової допомоги від 25.05.2023 року між адвокатом Уштван В.С. та позивачем ОСОБА_1 та рахунку фактури оплата послуг адвоката повинна становити 40000 грн.

Проаналізувавши надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку, що не всі заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг та витраченим часом на надання таких послуг. Сума в 40000 грн. не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, а тому суд вважає за необхідне зменшити заявлені до стягнення з іншої сторони судові витрати на професійну правничу допомогу.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 20000 грн, а в іншій частині вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не підлягає задоволенню у зв`язку з її необґрунтованістю.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Отже, з відповідача АТ «Українська залізниця» на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3852 (три тисячі вісімсот п`ятдесят дві) грн. 94 коп.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 267, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 1282/ОС від 06.09.2022 в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 визнати протиправним та скасувати.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 277934 (двісті сімдесят сім тисяч дев`ятсот тридцять чотири гривні 55 (п`ятдесят п`ять) копійок (сума визначена без відрахування податків та інших обов`язкових платежів).

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті послуг з надання професійної правничої допомоги у розмирі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь держави судовий збір у розмірі 3852 (три тисячі вісімсот п`ятдесят дві) грн. 94 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 23.10.2023 року.

Суддя Петренко В. С.