УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 175/2496/19

провадження № 61-13300ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Сердюка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт, бездіяльність якого оскаржується, - заступник директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим Іван Сергійович,

заінтересована особа - директор Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов Максим Євгенович,

розглянувши касаційну скаргу Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича, заінтересована особа - директор Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов Максим Євгенович,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність заступника директора Департаменту -начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І. С. за період з 12 листопада 2022 року до 8 грудня 2022 року при розгляді скарги

від 11 листопада 2022 року, поданої у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, щодо непроведення перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, неприйняття процесуального рішення у формі постанови про результати проведення перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, ненаправлення стягувачу копії постанови про результати проведення перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 16 лютого 2023 року у задоволенні скарги відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким скаргу задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність заступника директора Департаменту -начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І. С. за період з 12 листопада 2022 року до 8 грудня 2022 року при розгляді скарги

від 11 листопада 2022 року, поданої у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, щодо непроведення перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, неприйняття процесуального рішення у формі постанови про результати проведення перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, ненаправлення стягувачу копії постанови про результати проведення перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Не погоджуючись з постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2023 року,Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 7 вересня 2023 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2023 року поновлено Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2023 року; відмовлено Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору; касаційну скаргу залишено без руху і надано заявнику десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених недоліків.

Заявнику необхідно було подати до Верховного Суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, зазначивши у ній обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України; докази сплати судового збору.

Роз`яснено, що у разі невиконання у встановлений судом строк вимог цієї ухвали в частині визначення підстав касаційного оскарження, касаційний суд як підставу касаційного оскарження пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження не врахує.

18 жовтня 2023 року на адресу Верховного Суду надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано квитанцію про сплату судового збору.

Виправленої касаційної скарги заявником не надано.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2023 рокузаявник визначаєпорушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Вважає помилковими висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для задоволення скарги, оскільки виконавче провадження № НОМЕР_1 закінчене у зв`язку з його фактичним виконанням.

Крім того, підставою касаційного оскарження судового рішення заявник визначає відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення

пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

До повноважень Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.

Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.

Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема, відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що заявником не обґрунтовано необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо відповідної норми права, що не може вважатися виконанням вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

За таких обставин, вивчивши зміст касаційної скарги, касаційний суд доходить висновку про відсутність у ній належним чином обґрунтованої підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої

пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Постановляючи ухвалу, Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області виходив з того, що дії заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І. С. вчинені відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» і права заявника такими діями не порушені.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у начальника відділу наявне лише право, не а обов`язок, у разі виявлення порушень вимог законодавства скасувати постанову, прийняту державним виконавцем у виконавчому провадженні.

Скасовуючи ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року, апеляційний суд вважав висновок суду першої інстанції помилковим.

Апеляційний суд зауважив, що заступник директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим І. С. за результатами розгляду скарги зобов`язаний провести перевірку законності виконавчого провадження, за результатами ухвалити якої відповідне процесуальне рішення і направити його заявнику.

Крім того, відповідь на скаргу ОСОБА_1 у формі листа суперечить чинному законодавству.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у справі № 175/2496/2019-ц (провадження №4-с/175/35/2019) 16 жовтня 2019 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області зобов`язано директора державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйова О. В. або іншу посадову особу, яка буде виконувати обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 5 травня 2018 року на постанову начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Ярушевської І. І. від 23 червня 2017 року; прийняти відповідну постанову, копію якої направити ОСОБА_1 , про що видав виконавчий лист 2 серпня 2021 року.

13 серпня 2021 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменко О. С. відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1.

1 вересня 2021 року директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов М. Є. прийняв постанову № 13/20.3-22/21 про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1 за скаргою ОСОБА_1 від 5 травня 2018 року на постанову начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Ярушевської І. І. від 23 червня 2017 року.

2 вересня 2021 року на підставі постанови директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. від 1 вересня 2021 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменко О. С. прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року у справі № 175/2496/2019-ц.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2021 року у справі № 175/3685/2021-ц, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 7 квітня 2022 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2022 року, постанову директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. № 13/20.3-22/21 від 1 вересня 2021 року про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1 визнано неправомірною і скасовано.

17 травня 2022 року на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2021 року у справі № 175/3685/2021-ц виконувач обов`язків начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т. І. прийняла постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, якою скасувала постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О. С. від 2 вересня 2021 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

У зв`язку зі звільненням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О. С. та скасування постанови від 2 вересня 2021 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, вказане виконавче провадження передане у провадження головному державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцю А. Т.

30 червня 2022 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровець А. Т. прийняв постанову про відновлення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

26 жовтня 2022 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровець А. Т. прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним виконанням боржником - директором Департаменту державної виконавчої служби Кисельовим M. Є. ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року у справі № 175/2496/2019-ц.

11 листопада 2022 року ОСОБА_1 подав заступнику директора Департаменту - начальнику відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадиму І. С. скаргу, в якій просив скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А. Т. від 26 жовтня 2022 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Листом № 116484/Л-27342/20.1 від 8 грудня 2022 року ОСОБА_1 повідомлено про розгляд його скарги.

Зазначено, що у зв`язку з тим, що скарга не відповідає вимогам, встановленим частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», її розглянено з урахуванням положень Закону України «Про звернення громадян».

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист та охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року

№ 18-рп/2012).

Примусове виконання судових рішень здійснюється відповідно до умов та порядку, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Під час виконання судових рішень поряд з нормами Закону України «Про виконавче провадження» застосовуються положення Конституції України, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття перша Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Перелік обов`язків і прав виконавців, обов`язковість вимог виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що відповідно до цього Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби; державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Статтею 12 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що контроль за діяльністю державних виконавців та інших працівників органів державної виконавчої служби здійснюють органи примусового виконання рішень, визначені у статті 6 цього Закону, в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять: Міністерство юстиції України; органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що заступник директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим І. С. є керівником органу державної виконавчої служби, державним виконавцем, державним службовцем, уповноваженим державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом, і зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені законом.

Частиною третьою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Водночас частиною п`ятою статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що на підставі письмової заяви учасника виконавчого провадження документи виконавчого провадження можуть надсилатися адресатам каналами факсимільного зв`язку, електронною поштою або з використанням інших засобів зв`язку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що листом № 116484/Л-27342/20.1 від 8 грудня 2022 року ОСОБА_1 повідомлено про розгляд його скарги. Зазначено, що у зв`язку з тим, що скарга не відповідає вимогам, встановленим частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», її розглянено з урахуванням положень Закону України «Про звернення громадян».

Суд правильно виходив з того, що у заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І. С. наявний обов`язок розгляду скарги ОСОБА_1 від 11 листопада 2022 року, прийняття постанови про перевірку законності виконавчого провадження № НОМЕР_1 та направлення сторонам виконавчого провадження відповідного процесуального рішення за результатами розгляду скарги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі учасникам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду апеляційної інстанції.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2023 року є необґрунтованою, правильне застосування норм матеріального права та додержання норм процесуального права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність постанови суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та

пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2023 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича, заінтересована особа - директор Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов Максим Євгенович.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. В. Сердюк