Справа № 161/5788/22 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П.
Провадження № 22-ц/802/830/23 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Трикош Н. І.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Бордюженко Елли Ростиславівни на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

12.05.2022 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, на обґрунтування якої зазначив, що ОСОБА_1 є власником 29/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Дане майно останнім було успадковане, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.11.2015 року та випискою з інвентаризаційних матеріалів на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що ОСОБА_1 перебував у законному шлюбі із ОСОБА_3 , однак згодом шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання даного шлюбу позивач не веде з відповідачкою спільного господарства та не спілкується. Однак, відповідачка продовжує і надалі проживати в кімнаті 2-6, не будучи зареєстрованою у даному приміщенні. Вказує, що ОСОБА_3 не бере безпосередньої участі в утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг щодо житлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, остання не визнає права власності ОСОБА_1 на дану частку житлового будинку, продовжує в ньому проживати. Позивач неодноразово звертався з проханням до ОСОБА_3 , щоб остання здійснювала оплату за спожиті комунальні послуги, проте відповідачка залишає всі його прохання поза увагою та не вчиняє жодних дій щодо погашення заборгованості, яка виникла у зв`язку з несвоєчасною оплатою комунальних послуг. У свою чергу, позивач не в змозі самостійно оплачувати комунальні платежі в повному розмірі, так як перебуває у доволі скрутному становищі, останній є особою пенсійного віку та інвалідом ІІ-групи. Єдиним джерелом доходу позивача є пенсія, однак її розмір є недостатнім для сплати платежів, які виникають у зв`язку із проживанням відповідачки у даному приміщенні, користуванням житлово-комунальними послугами та відмови у здійсненні їх оплати. Вказує, що виселення відповідачки з належної ОСОБА_1 частки будинку, призведе до зменшення газокористування, що відповідно в подальшому зменшить витрати позивача по утриманню свого місця проживання. У добровільному порядку виселити відповідачку із даного житла можливості не існує. На підставі викладеного, просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з належної позивачу на праві власності квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення задоволено.

Вирішено усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з належної ОСОБА_1 на праві власності кімнати №2-6 квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 1073 (одну тисячу сімдесят три) грн. 60 коп. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Бордюженко Е. Р. подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом при постановленні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, у справі відсутні належні та допустимі докази юридичного існування адреси, з якої виселено ОСОБА_3 . Не з`ясовано порушення прав позивача, що саме по собі виключає можливість судового захисту шляхом задоволення позову. Просить рішення скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Стретович І. С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В даному судовому засіданні позивач ОСОБА_5 та представника позивача ОСОБА_2 заперечили апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явились, хоча належним чином були повідомлені судом про час та місце судового розгляду, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 29/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Дане майно останнім було успадковане, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.11.2015 року та випискою з інвентаризаційних матеріалів на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 перебував у законному шлюбі із ОСОБА_3 , однак відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу 27 жовтня 2005 року шлюб між сторонами було розірвано (т.1 а.с. 30).

Суд бере до уваги твердження позивача про те, що відповідачка продовжує і надалі проживати в кімнаті 2-6, оскільки доказів, які б заперечували даний факт, до суду не подано.

Разом з тим, факт користування даним приміщенням відповідачкою, підтверджується листом Луцького РУП ГУНП у Волинській області №3/7852/50/04-21 від 01.09.2021 року за заявою ОСОБА_1 . Так, зі змісту даного листа вбачається, що при опитуванні сусідів, які проживають поруч за адресою: АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , останніми було підтверджено, той факт, що ОСОБА_3 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка, не будучи зареєстрованою належному позивачеві житловому приміщенні, не є членом сім`ї позивача, права користування належним йому 29/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 не має, у добровільному порядку звільнити спірний будинок не бажає, чим чинить позивачу як власнику перешкоди у користуванні та розпорядженні його майном.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ч.1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Однак, як зазначено в ч.3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

За змістом статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК Української PCP власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом

Згідно з ст. 156 ЖК Української PCP члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

П. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Разом з тим, варто зазначити, що особа має право користуватися відповідним житлом лише за наявності у неї права приватної власності на таке житло, або за умови набуття статусу члена сім`ї власника відповідного будинку (квартири). Припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє і похідне право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою).

Вказане вище твердження узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові по справі №199/3216/16-ц від 21.11.2018 року.

Крім того, Велика Палата Верховного суду у справі № 447/455/17 від 13.10.2020 визначила, що втрата сімейних зв`язків є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Разом з тим, суд звертає увагу, що згідно з інвентаризаційною справою на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , окремо виділена квартира АДРЕСА_3 .

Ця адреса співпадає із адресою, вказаною у паспорті позивача: АДРЕСА_1 , як адреса реєстрації.

Проте, в документах, доданих до позовної справи, відсутня інформація про присвоєння поштової адреси.

Натомість, в судовому засіданні досліджено інвентаризаційну справу щодо визначення номера кімнати, в якій проживає відповідачка ОСОБА_3 . На підтвердження пояснень сторони позивача, встановлено остання мешкає у кімнаті №2-6 квартири АДРЕСА_3 .

Ця кімната належить позивачу на праві приватної власності, як було зазначено вище.

Відповідачка проживає в даному житловому приміщенні без згоди власника (позивача) житлового приміщення кімнати 2-6. Належні та допустимі докази правомірності проживання ОСОБА_3 у вказаній кімнаті відсутні.

З довідки Боратинської сільської ради Луцького району №1499 від 27.07.2022 року (т.1 а.с. 103) убачається, що відповідачка ОСОБА_3 є власником будинку в АДРЕСА_4 та з 08.10 2019 року зареєстрована за вказаною адресою.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачка без достатніх правових підстав проживає у спірному житловому приміщенні, чим чинить перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок позивачу.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин сторін, вірно застосував закон, що їх регулює та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За наведених обставин, підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги про те, що припинення сімейних відносин із власником будинку не позбавляє членів сім`ї права користування займаним приміщенням.

Оскільки у відповідача у спірних правовідносинах не виникло право користування спірним будинком як у члена сім`ї власника, захист права власності позивача ОСОБА_1 шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні ним, відповідає легітимній меті, не є непропорційним втручанням у їхнє право на житло, що зумовлює неспівмірний індивідуальний тягар.

У зв`язку із наведеним підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги про порушення права відповідачів на повагу до житла згідно із ст. 8 Конвенції і необхідність застосування напрацьованого практикою ЄСПЛ механізму його захисту.

Визнання за відповідачем права на проживання у будинку за встановлених обставин нівелює права позивача, як власника житла та зробить їх декларативними.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Бордюженко Елли Ростиславівни залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2023 року.

Головуючий

Судді :