Справа № 216/4002/18
провадження №2/216/134/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року м. Кривий Ріг

Центрально Міський районний суд м. Кривого Рогу у складі:

головуючого судді: Бутенко М. В.

за участю

секретар судового засідання Кравець А.С.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю чоловіка, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Центрально Міського районного суду м. Кривого Рогу знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю чоловіка.

Свою позовну заяву обґрунтовує наступним: 10 листопада 1995 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з відповідачкою. Шлюб був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №623. Обставина підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища за №3 від 05.07.2018 року.

Шлюб між сторонами було розірвано 06.05.2016 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 06.05.2016 року. Державну реєстрацію розірвання шлюбу було здійснено Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис №31.

У період існування шлюбу позивачем була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22 лютого 2006 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н І., зареєстровано в реєстрі за №1867. Право власності за договором купівлі-продажу квартири зареєстровано в КП ДОР «КБТІ», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10042095 від 09.03.2006 року, реєстраційний номер 6884982, номер запису 44 в книзі 9ПВ-44.

Квартира була придбана за рахунок коштів, набутих позивачем до шлюбу, враховуючи, що позивач до шлюбу був власником квартири АДРЕСА_2 , яка була отримана позивачем завдяки службі у МВС в Дніпропетровській області, яка згодом була предметом договору міни на квартиру АДРЕСА_3 . Сама ж квартира АДРЕСА_3 була продана в час придбання спірної квартири АДРЕСА_1 .

За час перебування сторін у шлюбі виключно позивач був офіційно працевлаштований та отримував заробіток (дохід). Будь-яких коштів та іншої участі у придбанні зазначеної квартири відповідачка по справі не приймала. Відповідачка по справі за час перебування у шлюбі працевлаштована не була.

Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідачка заперечує проти добровільного визнання квартири особистою приватною власністю позивача по справі, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду з позовною заявою про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.

Позивач просить суд постановити рішення, яким визнати, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

В судове засідання, призначене на 19.10.2023 року, сторони та їх представники не з`явилися, представники сторін надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності та без застосування технічного запису, сторона позивача позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, сторона відповідача просить суд в задоволенні позову відмовити.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України щодо майнових відносин.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

10 листопада 1995 року сторони уклали шлюб, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Центрально-Міського районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу, актовий запис №623, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу.

06 травня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_2 , яке видане Центрально-Містким районним у м. Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області актовий запис №31.

22 грудня 2017 року відповідачем було укладено шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_3 , що підтверджується копією свідоцтва, яке видане Інгулецьким районним у м. Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області. Прізвище « ОСОБА_6 » було змінено на прізвище нового чоловіка « ОСОБА_7 ».

За період шлюбу сторонами було спільно придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . Вказане нерухоме майно належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. 22.02.2006 року реєстр №1867, який в реєстрі прав власності на нерухоме майно реєстраційний №6884982, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав від 10.04.2018 року №120176692. Оригінал договору купівлі-продажу знаходиться у відповідача.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом вказаної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, на підтвердження свої позовних вимог, позивач додав копію трудової книжки та витребував дані зі своїх місць роботи, на підтвердження того, що у їх родині гроші заробляв саме він, однак вказані докази не підтверджують факт купівлі позивачем спірної квартири за свої особисті кошти. Твердження сторони позивача, що квартира була придбана за рахунок коштів, набутих позивачем до шлюбу, та від продажу перед покупкою спірної квартири, іншої квартири АДРЕСА_3 не підтверджені документально.

Таким чином оскільки, позивачем не доведено належними доказами, факт купівлі спірної квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 , за особисті кошти, суд приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 60, 69, 70, 72 СК України, ст.ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю чоловіка відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М. В. БУТЕНКО