МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 945/2269/19
Провадження № 22-ц/812/1118/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Войнарівського М.М. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог, зазначало, що 27 липня 2012 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «АктаБанк» (первісний кредитор) було укладено Кредитний договір №/Т/972110.

23 березня 2018 року між ПАТ «АктаБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір №2 про відступлення прав вимоги, у відповідності до умов якого, ПАТ «АктаБанк» відступає шляхом продажу ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належні банку права вимоги до позичальників, заставодавців та поручителів, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору.

Відповідно до Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ТОВ "ФК "ЄАПБ" набув права грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором в сумі 15814 грн, з яких: 4375 грн - заборгованість за основним боргом; 3 грн - заборгованість за процентами; 11086 грн - заборгованість за комісією; 350 грн - штрафи, пені.

На виконання п. 3.4. договору про відступлення прав вимоги, згідно вимог ст. ст. 512 514, 516 ЦК України, на адресу відповідачки, зазначену в кредитному договорі, простою кореспонденцією через відділення Укрпошти ТОВ"ФК"ЄАПБ" було направлено повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості по кредитному договору та включення персональних даних до бази персональних даних.

Відповідно до абз. 2 п. 3.4. договору про відступлення прав вимоги, банк здійснює повідомлення боржників шляхом розміщення відповідного інформаційного повідомлення на офіційному сайті ПАТ «АктаБанк» протягом 2 робочих днів (повідомлення за 26.03.2018 за посиланням http://www.aktabank.com/).

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором.

Незважаючи на це, відповідачка не виконала свого обов`язку та припинила повертати наданий кредит в строки, передбачені кредитним договором.

У зв`язку з істотними порушеннями відповідачкою умов кредитного договору, позивачем, який набув права грошової вимоги, на адресу ОСОБА_1 було направлено повідомлення про порядок погашення заборгованості по кредитному договору та включення персональних даних відповідачки до бази персональних даних разом з вимогою про погашення загальної суми боргу.

При умові, що відповідачка з будь-яких підстав не отримала повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким відповідачка не мала жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки первісного кредитора, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України.

Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідачка не виконала свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідачки, остання не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості.

З моменту отримання права вимоги до відповідачки, а саме з 23.03.2018 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № /Т/972110 від 27 липня 2012 року в сумі 15814 грн.

Відповідно до п. 5.3. Кредитного договору, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, пені та/або штрафів заданим договором встановлюється сторонами тривалістю 10 (десять) років.

Посилаючись на ст. 525, ч. 1 ст. 625, 625, ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054, 1082 ЦК України, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором №/Т/972110 від 27 липня 2012 року в розмірі 15814 грн, з яких : 4375 грн заборгованість за основним боргом, 3 грн заборгованість за процентами, 11086 грн заборгованість за комісією, 350 грн штрафи і пені.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2022 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № /Т/972110 від 27.07.2012 в сумі 15814,00 гривень, з яких:4375,00 грн - заборгованість за основним боргом; 3,00 грн - заборгованість за процентами; 11086,00 грн- заборгованості за комісією; 350,00 грн - заборгованість по сплаті пені та штрафів, а також витрати по сплаті судового збору у сумі 1921 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що 27 липня 2012 року між ПАТ «АктаБанк» та відповідачкою було укладено кредитний договір № /Т/972110.

23 березня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ПАТ «АктаБанк» укладено договір про відступлення прав вимоги №2.

Відповідно до п.2.1 договору про відступлення прав вимоги в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальників, заставодавців та поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами про надання кредиту (овердрафту), договорами поруки та договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього договору. Новий кредитор сплачує плату за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.

Згідно Витягу з Додатку №1 до договору про відступлення права вимоги від 23 березня 2018 року до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» від ПАТ «АктаБанк» перейшло право вимоги за кредитним договором від 27.07.2012 року №/Т/972110.

27 березня 2018 року на адресу відповідачки позивачем за вих. №002403845-1 направлено повідомлення про відступлення права вимоги та про порядок погашення заборгованості по кредитному договору від 27.07.2012 №/Т/972110

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача за кредитним договором становить 15814грн, яка складається з: заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 4375,00грн; заборгованості по процентам в розмірі 3,00 грн; заборгованості за комісією в розмірі 11086,00 грн; заборгованість по сплаті пені та штрафів в розмірі 350,00 грн.

Відповідно до абз.2 п.3.4. договору про відступлення прав вимоги, банк здійснює повідомлення боржників шляхом розміщення відповідного інформаційного повідомлення на офіційному сайті ПАТ «АктаБанк» протягом 2 робочих днів.

Проаналізувавши положення ст. 512, ч.1 ст.516, ст. 517,526, ч.1 ст.1048, ч.1ст.1049 ЦК України, а також ст. 204 ЦК України, які закріплюють презумпцію правомірності правочину, суд констатував, що ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Кредитний договір №/Т/972110 від 27.07.2012року та договір про відступлення прав вимоги №2 від 23 березня 2018 року відповідачкою не оскаржувались та в судовому порядку недійсними не визнавались.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором № /Т/972110 від 27.07.2012 року в сумі 15814,00 грн, з яких: 4375,00 грн - заборгованість за основним боргом; 3,00 грн - заборгованість за процентами; заборгованості за комісією -11086,00 грн; заборгованість по сплаті пені та штрафів в розмірі 350,00 грн.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 04 серпня 2023 року залишено без задоволення заяву відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 26 грудня 2022 року у цивільній справі № 945/2269/19 за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Не погодившись із заочним рішенням від 26 грудня 2022 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосуванням норм матеріального права, просила скасувати заочне рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В апеляційній скарзі не погоджується зі ствердженням суду в рішенні про те, що відповідачка у встановленому законом порядку відзив на позов не подала, оскільки нею до суду першої інстанції поштовою кореспонденцією у встановленому законом порядку направлявся відзив на позовну заяву. Чому його немає в матеріалах справи та чому суд першої інстанції посилається на його відсутність відповідачці незрозуміло, що в свою чергу викликає занепокоєння, оскільки направивши відзив на позовну заяву відповідачка сподівалася на справедливий та об`єктивний розгляд справи.

Також вказує, що позовні вимоги ТОВ "ФК" Європейська агенція з повернення боргів" не були підтверджені належними та допустимими доказами та не підлягали задоволенню, оскільки позивачем до позовної заяви не додано обґрунтований розрахунок сум, що стягуються.

Позивачем не було додано обґрунтований розрахунок по тілу кредиту, незрозуміло за які періоди утворився борг, не додано обґрунтований розрахунок комісії на суму 11086 грн, незрозуміло на яке тіло кредиту вона нараховувалася, в якому розмірі та за який період, не додано обґрунтований розрахунок штрафу та пені, незрозуміло яка процентна ставка застосовувалася та за який період.

Зазначає, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що він виконаний за період з 23.03.2018 року (після купівлі кредиту), по 31.10.2019 року, але жодних розрахунків вищенаведених сум в наданому позивачем розрахунку не відображено. В даний розрахунок внесені тільки суми, право вимоги на які позивач придбав, а не розрахунок цих сум. З даного документу неможливо перевірити правильність нарахування комісії та розрахунки всіх сум. Даний документ не можна брати до уваги як доказ наявності у відповідачки боргу за кредитом та його розміру. Позивач повинен був зробити розрахунок заборгованості за весь період та надати його до суду на підтвердження своїх позовних вимог.

Крім того, як вбачається з умов Кредитного договору (Стаття 2 Предмет Договору), позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту, що розраховується як 3 (три відсотки) від суми кредиту щомісячно. Отже, нарахована банком сума в розмірі 11086 грн є комісією за обслуговування кредиту.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 та позицію Верховного Суду України у справа № 695/3474/17 в постанові від 27 грудня 2018 року, вважає, що нарахування банком 11086 грн комісії за обслуговування кредиту є незаконним, а умови договору щодо сплати такої комісії є недійсними.

Відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, позивач має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Відповідачка заперечує (не визнає) факт отримання ним кредиту, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження надання банком позичальнику кредиту. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

З урахуванням того, що позивач не додав до позову, виписки з особового рахунку відповідачки, первинні бухгалтерські документи, які підтверджують факт надання кредиту, наявність боргу є недоведеною належними та допустимими доказами.

Аналогічна правова позиція щодо необхідності підтвердження позовних вимог належними доказами викладена в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року, у справі 161/16891/15-ц.

Від ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Зазначає, що ухвалою суду від 23 грудня 2019 року відповідачці було надано право подати відзив до суду протягом 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

10 березня 2020 року за вхідним номером ФК/278 ТОВ «ФК «ЄАПБ» отримало відзив відповідачки на позовну заяву. Проте, до відзиву на позовну заяву не було доданого доказів коли саме було отримано відповідачкою ухвалу про відкриття.

Згідно заочного рішення від 26 грудня 2022 року відповідачка у встановленому законом порядку відзив на позов не подала. Ухвалою суду від 04 серпня 2023 року також встановлено, що сторона відповідача не скористалась своїм процесуальним правом щодо подання у встановлений судом строк відзиву на позов до суду.

Виходячи з викладеного, відзив направлений до суду першої інстанції з пропущенням строку подання такого відзиву, а тому, на думку апелянта, суд першої інстанції правильно не прийняв його до уваги та вирішив справу за наявними матеріалами у справі.

На підтвердження суми заборгованості за кредитним договором, позивачем до позовної заяви додавались копії кредитного договору, договору № 2 Про відступлення права вимоги, Витяг з Додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги - Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами та розрахунок заборгованості за кредитним договором за період з 23.03.2018 (моменту відступлення права вимоги) по 31.10.2019 (день звернення з позовною заявою до суду).

Кредитний договір, укладений між ПАТ «АктаБанк» та відповідачем, Договір № 2 Про відступлення права вимоги укладений між ПАТ «АктаБанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто, в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Аналогічної позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Ухвалі від 30 липня 2014 у справі № 6-14194св14.

Таким чином, вважає, що надані докази є належними та достатніми для підтвердження суми заборгованості відповідача за кредитним договором.

Що стосується розрахунку нарахованої за кредитним договором заборгованості за період з 27.07.2012 по 23.03.2018, то в період з 27.07.2012 по 23.03.2018 заборгованість по даному кредитному договору нараховувалась ПАТ «АктаБанк». Відповідно до тарифів ПАТ «АктаБанк», а саме Додатку № 1 до протоколу МКУА ПАТ «АктаБанк» № 154 від 31.10.2018 року, надання довідок щодо розрахунку заборгованості за кредитними договорами є платною послугою, комісійна винагорода за надання довідок щодо розрахунку заборгованості за кредитними договорами становить - 1 800,00 гривень (в розрізі кожного кредитного договору).

Враховуючи викладене, а також те, що комісійна винагорода за надання довідок щодо розрахунку заборгованості потягне додаткові судові витрати для сторін, позивач просив суд першої інстанції залучити до участі в розгляді даної справи ПАТ «АктаБанк», як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та витребувати у ПАТ «АктаБанк» розрахунок заборгованості за період з 30.01.2014 по 23.03.2018 нарахованої за кредитним договором, укладеним між відповідачем та ПАТ «АКТАБАНК».

Звертає увагу, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило суд стягнути із відповідачки ту заборгованість за кредитними договорами, яка була нарахована первинним кредитором на дату укладення договору про відступлення права вимоги, а апелянт має право подати до суду власний розрахунок або, згідно ч. 1 ст. 106 ЦПК України, висновок експерта, складений на його замовлення. Тобто якщо відповідач буде не згодний з розрахунком заборгованості, наданим позивачем чи ставить під сумнів правильність доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості, він має право замовити спеціальну експертизу для отримання відповідного висновку з метою подальшої подачі його на розгляд суду.

Щодо надання первісним кредитором кредитних коштів за кредитними договорами № /Т/972110, то ТОВ «ФК «ЄАПБ», проаналізувавши положення п.2.1 ст.2, ч. 3.1, 3.2 ст. 3 кредитного договору, наголошує на тому, що на підтвердження виконання умов кредитного договору первісним кредитором, позивач додав до позовної заяви копію Заяви на видачу готівки № 542356 від 27.07.2012 (дата здійснення касової операції).

В п. 2.1.2.1. ст. 2 кредитного договору зазначено, що в день підписання кредитного договору клієнт сплачує банку комісію за надання кредитних коштів на рахунок № НОМЕР_1 відкритий в ПАТ «АктаБанк», МФО 307394 ОКПО 35863708, у розмірі 5.00% відсотків суми кредиту вказаної в п.2.1. цього договору що складає 750.00 грн 00 коп.

На підтвердження виконання умов п. 2.1.2.1. ст. 2 кредитного договору відповідачем, позив додав до позовної заяви копію квитанцію № 542372 від 27.07.2012 (дата здійснення касової операції).

Отже, відповідачка здійснила платіж по кредитному договору, а первісний кредитор надав грошові кошти за кредитним договором відповідачу, а отже факт підписання кредитного договору та надання кредитних коштів доведений.

Окремо, ТОВ «ФК «ЄАПБ» повідомляє, що за не виконання умов кредитного договору, після укладення Договору №2 Про відступлення прав вимоги, між ПАТ «АктаБанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», штрафні санкції не нараховувалися.

Таким чином, вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», а доводи і аргументи, на яких ґрунтуються вимоги апелянта, є суб`єктивною думкою сторони апелянта, яка суперечить нормам цивільного законодавства та низці правових позицій, викладених в постановах ВСУ, є недоведеними, необґрунтованими, безпідставними та неповинні братися до уваги.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга не містить, у зв`язку з чим відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України заочне рішення від 26 грудня 2022 року слід залишити без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ( ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.1ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Судом першої інстанцій встановлено, що 27 липня 2012 року між Публічним акціонерним товариство «АктаБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № /Т/972110.

Факт укладання такого договору відповідачкою не оспорюється і підтверджується підписаними нею кредитним договором від 27 липня 2012р.; згодою фізичної особи-суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення інформації, повідомленням про умови кредитування, анкетою опитування від 17 липня 2012р.

Отже договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги щодо письмової форми (укладений шляхом підписання документу) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо істотних умов, притаманних даному виду договору.

23 березня 2018 року між ПАТ «АктаБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір про відступлення прав вимоги №2. Відповідно до умов даного договору та Витягу з Додатку №1 до договору про відступлення права вимоги від 23 березня 2018 року до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» від ПАТ «АктаБанк» перейшло право вимоги за кредитним договором від 27.07.2012 року №/Т/972110, що не оспорюється учасниками справи.

Відповідно до укладеного кредитного договору № /Т/972110 від 27 липня 2012 року відповідачці надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 15000грн., в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, комісії, в обумовлені цим договором строки, зі сплатою процентів у розмірі 0.01% річних, щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 450грн, що розраховується як 3% від суми кредиту, які включаються до щомісячного платежу(п.2.1-2.1.2 ст.2 кредитного договору). У разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу на термін більш ніж 5 календарних днів, в сумі, що перевищує 15 грн, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 50грн за кожен прострочений щомісячний платіж (п.3.1 ст.3 Кредитного договору).

Згідно п.2.1.2.1 ст.2 кредитного договору в день підписання Кредитного договору клієнт сплачує банку комісію за надання кредитних коштів на рахунок № НОМЕР_1 відкритий в ПАТ «АктаБанк», МФО 307394 ОКПО 35863708, у розмірі 5.00% відсотків суми кредиту вказаної в п.2.1. цього договору, що складає 750.00 грн 00 коп.

Надання Кредиту проводиться 27 липня 2012 року, шляхом надання готівкових коштів з позичкового рахунку позичальника через касу Банку (п. 3.1 ст. 3 Кредитного договору). Відповідно до п. 3.2. ст. 3 Кредитного договору днем надання Кредиту вважається день перерахування грошових коштів з позичкового рахунку позичальника згідно з умовами даного Договору.

Кінцевою датою погашення всієї заборгованості за кредитом є 26 липня 2014р. (п.2.1.3 ст.2 кредитного договору). Проте, сторони погодили, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, пені та/або штрафів за даним договором встановлюється тривалістю у 10 років (п.5.3ст.5 кредитного договору).

Відповідно до п.3.7 ст.3 кредитного договору повернення кредиту здійснюється шляхом перерахування Позичальником суми щомісячного платежу, можливої пені та штрафів на транзитний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ «АКТАБАНК», МФО 307394, код з подальшим перерахуванням Банком отриманої суми щомісячного платежу, з урахуванням п.п.2.1.4. цього договору, на відповідний позичковий рахунок до моменту досягнення за вказаним рахунком нульового залишку, на відповідний рахунок нарахування процентів і на відповідний рахунок комісії за супроводження кредиту, а також, на відповідні рахунки обліку пені та штрафних санкцій, що відкриті Позичальнику в ПАТ «АКТАБАНК».

Моментом (днем) повернення кредиту (його відповідної частини), сплати процентів за користування кредитом, комісії за супроводження кредиту вважається день зарахування грошових коштів в сумі заборгованості за кредитом позичальника перед банком, на відповідний позичковий рахунок, суми процентів, що мають бути сплачені за користування кредитом на рахунок нарахування процентів, суми комісії за супроводження кредиту, а також можливої пені та штрафних санкцій на відповідні рахунки в ПАТ «АКТАБАНК», у випадках, визначених цим договором (3.8 договору).

На підтвердження виконання умов кредитного договору первісним кредитором, позивач додав до позовної заяви копію запиту на отримання кредиту на 15000грн., підписаного відповідачкою, та копію квитанцію № 542372 від 27.07.2012 (дата здійснення касової операції) на підтвердження виконання відповідачкою умов п. 2.1.2.1. ст. 2 кредитного договору. Зміст копії квитанції № 542372 від 27.07.2012 свідчить про те, що відповідачці був відкритий транзитний рахунок № НОМЕР_1 , з якого вона перерахувала кошти на оплату комісії.

Здійснення відповідачкою зазначеного платежу свідчить про те, що відповідачка почала виконувати умови кредитного договору, а отже її ствердження про те, що вона не отримала кредитні кошти є безпідставними.

Таким чином, колегія суддів вважає, що матеріалами справи достовірно підтверджено, що між сторонами існують кредитні правовідносини на підставі кредитного договору № /Т/972110 від 27 липня 2012 року.

Відповідно до Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 01.06.2011р. № 174, яка була чинною до 01.11.2018р. (п.1.1,1.3,4 Розділу1), до касових документів, які оформлюються згідно з касовими операціями, належать, зокрема, заяви на видачу готівки. При цьому касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. До обов`язкових реквізитів касових документів, які оформлюються для зарахування суми готівки на відповідні рахунки (крім зазначених вище) також належать номер рахунку та найменування і код банку отримувача.

Матеріали справи містять копію запиту на отримання кредиту на суму 15000грн., підписаного відповідачкою.

Аналіз зазначених доказів у справі у їх сукупності свідчить про доведеність видачі банком відповідачці коштів за укладеним між сторонами кредитним договором № /Т/972110 від 27 липня 2012 року.

Отже, банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав і надав позичальниці кредит у розмірі 15000 грн, а позичальниця належно умови кредитного договору не виконувала, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо необхідності врахування під час розгляду справи правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15, оскільки обставини справи у цій справі та у справі №161/16891/15 не є подібними.

Так, у справі №161/16891/15 підставою відмови у позові стало перш за все не надання банком на вимогу суду оригіналів попередніх кредитних договорів, оригіналу Генеральної угоди, підписання якої оспорювалося законним представником відповідача, не здійснення позичальником платежів за договором, а не тільки не надання виписки з особового рахунку відповідача.

У даній справі відповідачка не заперечує підписання нею кредитного договору та не наполягала на витребування оригіналу кредитного договору.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» просило стягнути з відповідачки заборгованість за кредитом у тому розмірі, який був придбаний позивачем за договором про відступлення прав вимоги №2 від 23 березня 2018 року, а саме в сумі 15814 грн, з яких 4375 грн заборгованість за основним боргом, 3 грн заборгованість за процентами, 11086 грн заборгованість за комісією, 350 грн штрафи і пені. Даний розрахунок був здійснений ПАТ «АктаБанк» станом на час відступлення права вимоги.

Оскільки відповідачка уклала кредитний договір з ПАТ «АктаБанк» та отримала кредитні кошти від банку, вона зобов`язана повернути їх та сплатити проценти за користування кредитними коштами, а також передбачений кредитним договором штраф, пеню за порушення умов договору.

Розрахунок заборгованості щодо тіла кредиту, процентів та штрафів, наданий позивачем, який є правонаступником ПАТ «АктаБанк» відповідає умовам, передбаченим в кредитному договорі, що підписаний відповідачкою.

Заперечуючи проти розміру заборгованості в цілому, відповідачка в супереч ч.1 ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не зазначає, в чому саме цей розрахунок є неправильним та не приводить свого розрахунку, не надає докази того, що сума заборгованості є іншою.

За такого суд правомірно стягнув з відповідачки на користь позивача заборгованість за основним боргом у сумі 4375 грн , 3 грн заборгованості за процентами та 350 грн штрафу, що разом становить 4728грн.

В той же час, стягуючи з відповідачки на користь позивача заборгованість за комісією у розмірі 11086 грн, суд першої інстанції не врахував, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. В той же час, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України).

Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак, останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.

Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).

Зі змісту кладеного між сторонами кредитного договору вбачається, що сторони погодили сплату позичальником банку щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 450грн, що розраховується як 3% від суми кредиту, які включаються до щомісячного платежу (без урахування розміру процентів, які позичальник має сплатити банку)(п.2.1.2 ст.2 кредитного договору), а також сплату в день підписання кредитного договору комісії за надання кредитних коштів у розмірі 5.00% відсотків суми кредиту вказаної в п.2.1. цього договору, що складає 750.00 грн 00 коп. (п.2.1.2.1 ст.2 кредитного договору). Відповідно до п.3.5-3.5.1 ст. 3 кредитного договору нарахування комісії за супроводження кредиту здійснюється щомісячно в останній банківський день місяця, починаючи з місяця надання кредиту на повну суму кредиту, наданого позичальнику, незалежно від фактичної кількості днів користування кредитом в поточному місяці. При цьому при повному достроковому погашенні кредиту за ініціативою клієнта комісія нараховується і в дату остаточного розрахунку. Сплата комісії здійснюється щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, у валюті наданого кредиту не пізніше 15 числа кожного місяця, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

Колегія суддів вважає, що умова кредитного договору про таку плату є нікчемною, виходячи з наступного.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору). За змістом цього припису об`єктом зобов`язання не можуть бути лише дії, які одна зі сторін вчиняє на власну користь.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша цієї статті у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

На час укладення кредитного договору набрав чинності (16 жовтня 2011 року) Закон України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, так як втратили чинність 10 червня 2017 року), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що положення спірного кредитного договору № /Т/972110 від 27 липня 2012 року про сплату позичальником на користь банку комісій за супроводження кредиту є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч.3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», абз.3 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», як правонаступника ПАТ «АктаБанк», у частині стягнення заборгованості за комісією за супроводження кредиту у розмірі 3% від суми кредиту, яка повинна сплачуватися щомісячно, у розмірі 11086грн є необґрунтованими і з вищевказаних підстав задоволенню не підлягають.

Суд належної правової оцінки зазначеним положенням закону та умовам договору не надав та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по сплаті комісії у розмірі 11086грн.

З урахуванням викладеного заочне рішення суду від 26 грудня 2022 року в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до відповідачки про стягнення заборгованості за комісією за кредитним договором № /Т/972110 від 27.07.2012 у розмірі 11086,00 гривень слід скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове судове рішення про відмову у їх задоволенні.

В зв`язку з цим підлягає зміні заочне рішення суду також в частині визначення загальної суми заборгованості за кредитним договором № /Т/972110 від 27.07.2012, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» шляхом зменшення з 15814,00 гривень до 4728 гривень, яка складається з заборгованість за основним боргом у сумі 4375 грн , 3 грн заборгованості за процентами та 350 грн штрафу.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги в повному обсязі.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1921грн. Оскільки позовні вимоги банку задовольняються в розмірі 30%, то з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову у розмірі 576,30грн.

В той же час відповідачка за подачу апеляційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 2881,50грн. Оскільки її вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольняються на 70%, то з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню понесені нею витрати на сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 2017,05грн.

Згідно ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином з урахуванням взаємозаліку з позивача підлягають стягненню на користь відповідачки витрати по оплаті судового збору у сумі 1440 гривень 75 коп.( 2017,05грн.- 576,30грн.=1440,75грн).

У зв`язку з чим заочне рішення в частині стягнення з відповідачки на користь позивача витрат по оплаті судового збору у сумі 1921 грн підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про стягнення з позивача на користь відповідачки витрати по оплаті судового збору у сумі 1440 гривень 75 коп.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2022 року змінити.

Заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2022 року в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комісією за кредитним договором № /Т/972110 від 27.07.2012 у розмірі 11086,00 гривень скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове судове рішення про відмову у їх задоволенні.

Заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2022 року в частині визначення загальної суми заборгованості за кредитним договором № /Т/972110 від 27.07.2012, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» зменшити з 15814,00 гривень до 4728 гривень.

Заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2022 року в частині стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» витрат по оплаті судового збору у сумі 1921 гривень скасувати.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у сумі 1440 гривень 75 коп.

В іншій частині заочне рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2023 року.