ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/2744/21 Номер провадження 22-ц/814/451/23Головуючий у 1-й інстанції Федорова О.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Чемерис А.К.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 січня 2022 року, ухвалене суддею Федоровою О.В., повний текст рішення складено 28 січня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

23 квітня 2021 року ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, в якому просила суд визнати недійсним заповіт, складений 05.03.2013 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської нотаріальної контори Полтєвою І.О. та зареєстрований в реєстрі за №6-56.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла племінниця позивача - (спадкодавець) ОСОБА_5 . За час життя спадкодавцем ОСОБА_5 05.03.2013 року був складений заповіт на ім`я ОСОБА_4 . Вище зазначений заповіт, начебто, був підписаний спадкодавцем особисто, однак у позивача виникли обґрунтовані сумніви у тому, що саме спадкодавцем було підписано вказаний заповіт з огляду на те, що підпис, який міститься у заповіті, на її думку, не схожий на підпис, який мала спадкодавець ОСОБА_5 . Крім того, підтримуючи досить тривалий час та по день смерті родинні відносини з ОСОБА_5 , остання ніколи не повідомляла позивачу як рідній тітці про те, що вона має намір скласти заповіт на все своє майно на ім`я відповідача, а також про те, що нею був складений такий заповіт. Отже, виникає необхідність у проведенні судової почеркознавчої експертизи. Крім того, спадкодавець досить довгий час мала неврологічні захворювання, в тому числі, і на час складання заповіту, внаслідок яких і було констатовано смерть спадкодавця у 2016 році. Відтак, у позивача є обґрунтовані сумніви у тому, що спадкодавець усвідомлювала значення своїх дій та/або могла ними керувати під час складання заповіту. Отже, виникає необхідність у проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи. Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення її як спадкоємиці померлої племінниці ОСОБА_5 прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 січня 2022 року позов - ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у позовній заяві позивач посилалася на те, що вона має сумніви у тому, що саме ОСОБА_5 підписала цей заповіт, тому виникає необхідність у проведенні судової почеркознавчої експертизи, проте, ані в ході підготовчого судового засіданні, ані до початку розгляду справи по суті стороною позивача не було заявлено відповідного клопотання про проведення почеркознавчої експертизи. Крім того, у позовній заяві позивач посилалася на те, що виникає необхідність у проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи, оскільки спадкодавець досить довгий час мала неврологічні захворювання, в тому числі, і на час складання заповіту, внаслідок яких і було констатовано її смерть у 2016 році, тобто спадкодавець могла не усвідомлювати значення своїх дій та/або не могла ними керувати під час складання заповіту. Проте, ані в ході підготовчого судового засіданні, ані до початку розгляду справи по суті стороною позивача не було заявлено відповідного клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. Таким чином, враховуючи, що позивач всупереч вимог частини 1 статті 81 ЦПК України не довела, що підпис на оспорюваному заповіті не належить спадкодавцеві, що є процесуальним обов`язком позивачки, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що нормами чинного законодавства прямо визначено такий спосіб захисту як визнання одностороннього правочину недійсним. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду зазначає, що заповіт є одностороннім правочином у розумінні ч. 1 та 2 ст. 202 ЦК України. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно ч.1 ст. 225 ЦК України правочини, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 адвокат Чепурна Н.В. просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2022 року справу передано до провадження колегії суддів у складі: головуючого судді Дорош А.І, суддів Лобова О.А., Триголова В.М. (т.2 а.с. 14).

13 вересня 2022 року справа надійшла на запит до Полтавського апеляційного суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі (т.2 а.с. 19).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року закінчено проведення підготовчих дій у справі та призначено її до розгляду на 10.40 год. 07 червня 2023 року (т.2 а.с. 19).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року залучено до участі у справі як правонаступника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Справу призначено до розгляду на 10.40 год. 02 жовтня 2023 року (т.2 а.с. 63).

У судове засідання до апеляційного суду не з`явилися учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.2 а.с. 65,66). Правонаступник позивача ОСОБА_2 повідомлений на електронну адресу, яка зазначена ним у заяві, яка надійшла до Полтавського апеляційного суду 21.02.2023 року (т.2 а.с. 20, 87). Правонаступник ОСОБА_3 21.09.2023 року отримав судову повістку у судове засідання на 02.10.2023 року о 10 год. 40 хв. (т.2 а.с. 74), у судове засідання на 23.10.2023 року судова повістка на ім`я ОСОБА_3 повернулася без вручення із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». 19.09.2023 року до апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_6 адвоката Чепурної Н.В. про розгляд справи у їх відсутність (т.2 а.с. 75). Заяв та клопотань від учасників справи про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_1 , виданим 15.03.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції (а.с. 154).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина за заповітом на все належне їй майно.

Згідно із заповітом, посвідченим державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Полтєвою І.О. 05.03.2013 року, зареєстрованим у реєстрі за №6-56, на випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповіла все своє майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалось, та все те, що належатиме їй на день її смерті, та на що вона за законом матиме право, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що згідно позовних вимог, вважаючи, що підпис у вказаному заповіті не схожий на підпис, який мала спадкодавець ОСОБА_5 , позивач має сумніви у тому, що саме ОСОБА_5 підписала цей заповіт.

У позовній заяві позивач посилалася на те, що виникає необхідність у проведенні судової почеркознавчої експертизи, проте, ані в ході підготовчого судового засіданні, ані до початку розгляду справи по суті стороною позивача не було заявлено відповідного клопотання про проведення почеркознавчої експертизи.

Крім того, посилаючись на те, що спадкодавець досить довгий час мала неврологічні захворювання, у тому числі, і на час складання заповіту, внаслідок яких і було констатовано її смерть у 2016 році, позивач вважає, що спадкодавець могла не усвідомлювати значення своїх дій та/або не могла ними керувати під час складання заповіту.

У позовній заяві позивач посилалася на те, що виникає необхідність у проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи, проте, ані в ході підготовчого судового засіданні, ані до початку розгляду справи по суті стороною позивача не було заявлено відповідного клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Судом першої інстанції було задоволено клопотання сторони позивача та витребувано з Комунального некомерційного підприємства "Міська клінічна лікарня №7" Харківської міської ради належним чином завірену копію історію хвороби (медичну документацію) спадкодавця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , станом на березень 2013 року по час смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У судовому засіданні представник позивача наголосив, що зі змісту отриманої з медичної установи медичної документації спадкодавця ОСОБА_5 не вбачається, що остання мала будь-які захворювання, які б надавали підстави для призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з чим стороною позивача на відповідній стадії процесу такого клопотання заявлено не було.

Крім того, ОСОБА_1 однією з підстав позову визначила те, що у неї є сумніви, що підпис на оспорюваному заповіті належить спадкодавцеві ОСОБА_5 .

Разом з тим, стороною позивача не було заявлено клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи з метою доведення вище вказаної обставини.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, що є підставою для відмови у позові.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є визнання недійсним заповіту, складеного 05.03.2013 року ОСОБА_5 , недійсним на підставі ч.1 ст. 225 ЦК України та ч.2 ст. 1257 ЦК України.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Аналіз змісту наведених норм свідчить, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Полтєвою І.О. 05.03.2013 року і зареєстрованого в реєстрі за №6-56, ОСОБА_5 заповіла все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 160).

Згідно ч.1, 3 ст. 12, ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.05.2022 року у справі №208/9102/15-ц (провадження № 61-21308св21) зазначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України). Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними».

У постанові від 06.04.2022 року у справі №319/547/20 (провадження №61-8623св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду послався на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.12.2021 року у справі №635/3664/16 (провадження № 61-14002св21), у якій зазначено, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19.06.2019 року у справі №554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02.11.2020 року у справі №326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 26.05.2021 року у справі №639/348/17 (провадження № 4822св21).

З такого ж тлумачення наведених норм щодо необхідності установлення абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними як підстави для визнання цього правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України виходив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.11.2019 року у справі №496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), у якій, крім наведеного, зазначив, що для визнання правочину недійсним за цією нормою необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У пункті 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

При зверненні до суду з вимогами про визнання заповіту недійсним, ОСОБА_1 зазначала, що в момент посвідчення заповіту ОСОБА_5 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі.

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем у порушення ст. 81 ЦПК України не надано доказів на підтвердження позовних вимог про визнання заповіту недійсним з підстав того, що ОСОБА_5 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем ставиться під сумнів здатність ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та /або могла ними керувати під час складання заповіту, оскільки ОСОБА_5 досить довгий час мала неврологічні захворювання, в тому числі, і на час складання заповіту.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Зокрема, витребувано з Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №7 Харківської міської ради належним чином завірену копію історії хвороби (медичну документацію) спадкодавця ОСОБА_5 станом на березень 2013 року по час її смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На виконання вказаної ухвали суду адміністрацією Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №7 Харківської міської ради направлено копію медичної карти стаціонарного хворого №1704 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка знаходилася на лікуванні з 25.02.2014 року по 14.03.2014 року (т.1 а.с. 51-88).

У підготовчому судовому засіданні представником позивача клопотання про призначення відповідної експертизи та витребування додаткових доказів заявлено не було.

У судовому засіданні 26.01.2022 року під час розгляду справи по суті представником позивача зазначено, що у матеріалах справи наявна медична документація щодо ОСОБА_5 , яка проходила лікування в період часу з 25.02.2016 року по 14.03.2016 року, проте, медична документація за період з березня 2013 року, яка б давала підстави для висновку про фізичний стан ОСОБА_5 станом на день складання заповіту, у матеріалах справи відсутня. Також представник звернув увагу суду на те, що згідно змісту заповіту, складеного ОСОБА_5 05.03.2013 року, остання була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 18 ст. Декрету КМУ від 21.01.1993 року, тобто є підстави вважати, що особа, яка має І або ІІ групу інвалідності, могла не усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. При цьому, судом першої інстанції з`ясовувалася думка представника позивача щодо необхідності призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи. Згідно пояснень представника позивача адвоката Афанасьєва В.І. на момент постановлення ухвали про витребування доказів не було підстав для заявлення клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, а під час розгляду справи по суті позовних вимог він не має процесуальної можливості заявити таке клопотання.

Крім того, згідно матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.06.2021 року Четвертою Харківською міською державною конторою, яка є правонаступником Дванадцятої Харківської міської державної контори, та КНП «Міська клінічна лікарня№7 Харківської міської ради» у липні 2021 року було надано відповідно копію спадкової справи №508/2016 та копію медичної картки хворого на ім`я ОСОБА_5 . З матеріалами справи представник позивача адвокат Афанасьєв В.І. ознайомився лише 26.11.2021 року (т.1 а.с. 161) після проведення та закриття підготовчого судового засідання. Після ознайомлення з матеріалами справи і до початку розгляду справи по суті позовних вимог відповідних клопотань про повернення до підготовчого судового засіданні, витребування додаткових доказів, призначення проведення відповідної експертизи представник позивача адвокат Афанасьєв В.І. не заявляв.

Клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи у справі до суду апеляційної інстанції не заявлялося.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що встановивши, що позивачем не доведено, що ОСОБА_5 05.03.2013 року на момент складення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним на підставі ч.1 ст. 225 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про визнання спірного заповіту недійсним з підстав того, що ОСОБА_5 його не підписувала, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки позивачем у порушення ст. 81 ЦПК України не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог в цій частині. Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не заявлялося, а в судовому засіданні 26.01.2022 року представник позивача адвокат Афанасьєв В.І. заявив суду, що не підтримує позовні вимоги в цій частині.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях, власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин та положень ЦПК України, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , - залишити без задоволення.

РішенняФрунзенського районного суду м. Харкова від 26 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов