КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3445/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, -

установив:

У травні 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» звернулося до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 грудня 2019 року між ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» та ОСОБА_2 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №сс311936а9кп, відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб Audi Q5 державний номерний знак НОМЕР_1 .

20 серпня 2020 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Hyundai Accent д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_1 та автомобіля Audi Q5 державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_3 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль Audi Q5 державний номерний знак НОМЕР_1 , який був застрахований Приватним акціонерним товариство «Страхова компанія «АРКС» за Договором добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №сс311936а9кп.

Відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року (справа №759/15190/20) відповідач визнаний винним у вчиненні вищезазначеної ДТП.

Страхувальник звернувся до Позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та з заявою на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу.

Загальна вартість матеріального збитку та відновлювального ремонту транспортного засобу Audi Q5 державний номерний знак НОМЕР_1 , відповідно до рахунків №320082017 від 20 серпня 2020 року, №320092834 від 28 вересня 2020 року та акту виконаних робіт №120092823 від 30 жовтня 2020 року ТОВ «Ауді-Центр Київ» склала 36827,06 грн.

Як вбачається зі страхових актів №ARX2621352 від 10 вересня 2020 року та №ARX2636034 від 28 жовтня 2020 року позивачем було виплачено страхове відшкодування на підставі договору №сс311936а9кп було сплачено кошти на рахунок СТО ТОВ «Ауді-Центр Київ», що підтверджується платіжними дорученнями №703 945 від 11 вересня 2020 року та №717 201 від 29 жовтня 2020 року.

На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на випадок вчинення дорожньо-транспортної пригоди за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу Hyundai Accent д.н.з. НОМЕР_2 не була застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено на адресу Відповідача претензію про добровільне повернення сплачених коштів, однак з боку відповідача не було вчинено жодних дій для відшкодування завданих збитків, відповіді.

Просив суд, стягнути з відповідача на його користь витрати, пов`язані з виплатою страхового відшкодування в розмірі 36827,06 грн. та стягнути з відповідача на корить ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» судовий збір у розмірі 2270 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року, позов ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» витрати, пов`язані з виплатою страхового відшкодування в розмірі 36827 грн. 06 коп. та судові витрати в розмірі 2270 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є необґрунтованим, є неповнота встановлення обставин, які мають вирішальне значення для справи, а також неправильне дослідження наданих позивачем доказів.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що головною обставиною, яка була судом неповно встановлена це правовідносини між позивачем як страховиком та страхувальником ОСОБА_2 як страхувальником як особою яка мала право на відшкодування збитків завданих відповідачем у ДТП.

Договір страхування підписали Печерське відділення Київської регіональної дирекції СК «АРКС» в особі Пишної О.О. та страхувальник ОСОБА_2 , але якщо уважно подивитися на підпис страхувальника ОСОБА_2 , то це ідентичний підпис зазначений на багатьох письмових доказах, але як підпис ОСОБА_3 .

Тобто договір страхування за страхувальника підписала інша особа без будь яких документальних повноважень це робити, що є фактом не укладання цього правочину, тобто цей договір можна вважати неукладеним.

Разом з тим, відповідач двічі реагує на досудове попередження позивача, а не як зазначено в судовому рішенні претензію.

В матеріалах справи не має письмових доказів отримання саме ОСОБА_2 страхового відшкодування, яке надає право позивачу на отримання компенсації витрат як суброгації.

Просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року та закрити провадження у справі повністю.

На вказану апеляційну скаргу від ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» надійшов відзив, обґрунтований тим, що в разі недійсності договору добровільного страхування транспортного засобу №сс311936а9кп позивач не має права здійснювати страхове відшкодування на користь ОСОБА_2 , що в свою чергу не створює підстав для виникнення права регресу до ОСОБА_1 .

Разом з тим, сторони прийняли умови договору страхування №сс311936а9кп та належно виконували їх, тому така підстава визнання договору недійсним, як одна зі сторін договору заперечує його дійсність - відсутня.

Також дані обставини свідчать про відсутність підстав для визнання договору недійсним за недотримання письмової форми укладання договору, адже сторони прийняли умови договору та вчинили дії, які спрямовані на виконання його умов.

Також, на момент вчинення ДТП не було прийнято рішення суду про визнання договору страхування №сс311936а9кп між ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» та ОСОБА_2 недійсним, а отже сторони продовжували належно виконувати свої зобов`язання за договором.

Оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність апелянта застрахована не була, то позивач має право на стягнення суми сплаченого страхового відшкодування з особи відповідальної за завданий збиток, якою згідно Постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року визнано винним в порушенні ПДР, що спричинило ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності апелянта.

Враховуючи прийняття сторонами договору страхування №сс311936а9кп його умов та належне їх виконання - підтверджує дійсність договору, а отже всі права та обов`язки, які виникли у сторін по відношенню один до одного, а також третіх осіб правомірними.

А тому, до ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» правомірно перейшло право регресної вимоги до ОСОБА_1 , як особи, яка заподіяла шкоду майну страхувальника.

Просило, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року залишити без змін.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 жовтня 2022 року дану справу було призначено головуючому судді Оніщуку М.І., судді, які входять до складу колегії: Шебуєва В.А., Верланов С.М.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду № 50/06.1-01/22 від 20 жовтня 2022 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 жовтня 2022 року дану справу було призначено головуючому судді - Приходько К.П., судді, які входять до складу колегії: Писана Т.О., Журба С.О.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 липня 2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення почеркознавчої експертизи відмовлено.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що 02 грудня 2019 року між ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» та ОСОБА_2 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №сс311936а9кп, відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб Audi Q5 державний номерний знак НОМЕР_1 .

20 серпня 2020 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Hyundai Accent д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_1 та автомобіля Audi Q5 державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_3 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

Відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року (справа №759/15190/20) відповідач визнаний винним у вчиненні вищезазначеної ДТП.

Таким чином, вина відповідача у скоєнні ДТП є підтвердженою.

Загальна вартість матеріального збитку та відновлювального ремонту транспортного засобу Audi Q5 державний номерний знак НОМЕР_1 , відповідно до рахунків №320082017 від 20 серпня 2020 року, №320092834 від 28 вересня 2020 року та акту виконаних робіт №120092823 від 30 жовтня 2020 року ТОВ «Ауді-Центр Київ» склала 36827,06 грн.

Як вбачається зі страхових актів №ARX2621352 від 10 вересня 2020 року та №ARX2636034 від 28 жовтня 2020 року позивачем було виплачено страхове відшкодування на підставі договору №сс311936а9кп було сплачено кошти на рахунок СТО ТОВ «Ауді-Центр Київ», що підтверджується платіжними дорученнями №703 945 від 11 вересня 2020 року та №717 201 від 29 жовтня 2020 року.

На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на випадок вчинення дорожньо-транспортної пригоди за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу Hyundai Accentд.н.з. НОМЕР_2 не була застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

18 грудня 2020 року позивачем надіслано на адресу відповідача претензію про відшкодування шкоди на суму 36827,06 грн, яка залишилась без виконання, а у своїй відповіді на претензію ОСОБА_1 зазначив, що Страхова компанія не має законних та обґрунтованих підстав просити про компенсацію таких витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягало стягненню завдана внаслідок ДТП та відшкодована позивачем страхувальнику шкода в розмірі 36827,06грн.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика, а у випадках, передбачених цим Законом, - Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду:

а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії;

в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником);

г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху;

ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону;

д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування);

а також до підприємства, установи, організації, що відповідає за стан дороги, якщо заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкода виникла з їх вини та до особи, яка заподіяла шкоду навмисно.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини (аналогічний висновок викладено у пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц).

Тому під час розгляду справи не слід ототожнювати правовідносини регресу, регулювання яких здійснюється статтею 1191 ЦК України та статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») з правовідносинами суброгації, які регулюються статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування».

Суброгація (від лат. «subrogare» - заміщення, обрання взамін) є одним із видів уступки права, який полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється.

У ньому відбувається заміна кредитора до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц).

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика.

Страховик виступає замість потерпілого.

Водночас регресом (з лат. «regressus» - зворотній рух) є право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду.

При регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це виходить із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах).

При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

У постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 910/18279/19 зроблено висновок про те, що під час регресу право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.

Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Оскільки позивачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами підтверджено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення з відповідача витрат по`вязаних з виплатою страхового відшкодування у розмірі 36827,06 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №сс311936а9кп є недійсним, а отже між страхувальником і страховиком не виникає правовідносин пов`язаних зі страхуванням майна не знайшли свого підтвердження, оскільки договір страхування може бути визнаний недійним у разі, якщо одна із сторін договору заперечує його дійсність або, якщо його укладено після настання страхового випадку.

Проте, після укладення договору добровільного страхування, страхувальником було внесено страховий платіж, а страховиком було прийнято дані платежі, що підтверджує вчинення дій сторонами договору та прийняття його умов.

Крім того, на момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність апелянта застрахована не була, а тому враховуючи прийняття сторонами договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №сс311936а9кп, його умов та належне їх виконання, право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба