КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №757/4890/21 Головуючий у І інстанції - Остапчук Т.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/3970/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, -

установив:

У січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач у зв`язку із порушенням строків виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік, що виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи позивачу на підставі ст. 48 Закону України від 28 січня 1991 року №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 03 листопада 2014 року по день фактичної виплати з цієї суми - 26 квітня 2019 року.

Зазначив, що Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області 03 листопада 2014 року було прийнято постанову №183/6688/14 на його користь про стягнення доплати щорічної грошової допомоги за 2014 рік в сумі 5990 грн.

Вказана сума була виплачена ОСОБА_1 26 квітня 2019 року управлінням Державної Казначейської служби України у Дніпропетровській області.

Просив суд, стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України суму інфляційних витрат за період з 04 листопада 2014 року по 26 квітня 2019 року в розмірі 8966,70 грн. та моральну шкоду в розмірі 30324,37 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2021 року, вказаний вище позов задоволено частково.

Стягнуто з держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку матеріальні збитки за несвоєчасне виконання рішення в розмірі 3089,27 грн.

Стягнуто з Державної казначейської служби моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовували тим, що законодавство не встановлює строків виплати компенсації у зв`язку з порушенням термінів перерахування коштів за рішенням суду та визначає, що компенсація виплачується за рахунок та в межах коштів, передбачених за бюджетною програмою КПКВК 3504040.

Так, за бюджетною програмою КПКВК 3504040 у першу чергу здійснюється погашення заборгованості за рішенням суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника.

Враховуючи викладене, виплата компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду, враховуючи її специфіку нарахування та виплати, відповідно до Бюджетного кодексу України та Закону про гарантії відноситься не до першої черги погашення заборгованості, а до третьої черги.

Разом з тим, відшкодування моральної шкоди суд обґрунтовував тривалим невиконанням судового рішення.

Зазначив, що виконання рішення поза чергою є неможливим, оскільки це призведе до перевищення повноважень працівників Казначейства та порушення принципу рівності стягувачів перед законом, адже будуть порушені права осіб, які подали виконавчі листи до Казначейства раніше, ніж позивач.

Також, законодавством України не передбачено будь-яких виключень, які можуть вплинути на зміну черговості при виконанні виконавчих документів у таких категоріях справ.

Казначейство, відповідно до наданих повноважень, не має права законодавчої ініціативи, а також не має можливості встановлювати або змінювати бюджетні призначення.

Враховуючи недостатність бюджетних призначень за бюджетною програмою для погашення заборгованості за поданими судовими рішеннями та наявність сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів, Казначейство позбавлене можливості виконати виконавчий лист по справі у стислі строки.

Перерахування коштів стягувачам із затримкою відбувається не через протиправні дії або бездіяльність Казначейства, а виключно у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів та передбаченими у Законах про Державний бюджет України обмеженими асигнуваннями для погашення наявної заборгованості за поданими судовими рішеннями.

Згідно з ч. 1 пункту 49 Порядку №845 у разі, коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Казначейством постійно направляються листи до Міністерства фінансівУкраїни із пропозиціями щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України у частині збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504040.

Крім того, на сьогоднішній день не існує жодного рішення суду про визнання бездіяльності Казначейства, внаслідок чого порушено право позивача.

Казначейством вжито всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання рішення суду.

Законні підстави для стягнення моральної шкоди відсутні.

Казначейством вже нараховано компенсацію за несвоєчасне виконання рішення суду, тому стягнення матеріальних збитків на користь позивача може призвести до подвійного стягнення коштів та вважається необґрунтованими втратами бюджетних коштів та матиме наслідком заподіювання збитків Державі та спричинення матеріальної шкоди Казначейству.

Просило скасувати рішення Печерського районного суду від 23 грудня 2021 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області 03 листопада 2014 року було прийнято постанову у справі №183/6688/14 про стягнення на користь ОСОБА_1 доплати щорічної грошової допомоги за 2014 рік в сумі 5990 грн.

На виконання зазначеного вище рішення виконавчий лист до казначейської служби надійшов 26 січня 2015 року.

Кошти були виплачені ОСОБА_1 26 квітня 2019 року управлінням Державної Казначейської служби України у Дніпропетровській області.

25 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Відповідача в зв`язку з тим, що при виплаті доплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік, не було нарахована та виплачено позивачу інфляційні нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, просив зробити відповідний розрахунок та виплату.

За результатами розгляду скарги Відповідач листом від 20 січня 2021 року №5-11-11/1587 поінформував Позивача про те, що ОСОБА_1 нарахована компенсація за прострочення виконання виконавчого листа в сумі 718,80 грн. згідно Постанови КМУ від 03 серпня 2011 року №845.

Нарахування та виплати Казначейством збитків, понесених внаслідок інфляції, Законом не передбачено.

У Державної казначейської служби України перед позивачем виникла матеріальна шкода за тривале невиконання рішення суду за наступним розрахунком: Інфляційні нарахування на суму боргу в розмірі 5990 грн. складають 3089,27 грн. за період з 26 квітня 2015 року (дата закінчення строку для перерахування коштів ) до 26 квітня 2019 року яка підлягає виплаті Державною казначейською службою України ОСОБА_1 за не виконання постанови Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2014 року (справа №183/6688/14).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції врахував той факт, що рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2014 року було виконане 26 квітня 2019 року.

Досліджуючи обставини справи, які слугували підставою для завдання моральної шкоди позивачу, суд зазначив, що такими обставинами є тривале невиконання судового рішення.

Оцінюючи вказані обставини та характер спірних правовідносин у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у вказаному вище випадку, моральна шкода має бути відшкодована у розмірі 2000 грн., що на думку суду є достатньою сумою компенсації.

При цьому, доводи позивача про те, що розмір відшкодування моральної шкоди, повинен бути стягнутий у розмірі 30324,37 грн. суд вважав необґрунтованими, оскільки застосування визначеної позивачем методики не передбачена процесуальним законодавством.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно дост. 5 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в ч.4 ст. 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Виконання рішення про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або боржників затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників».

Відповідно до п. 3, 4 Порядку, рішення виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань).

Органи Казначейства: 1) забезпечують у випадках, передбачених цим Порядком, зберігання виконавчих документів та ведення їх обліку. Після виконання виконавчого документа суду в повному обсязі такий документ повертається до суду з відміткою про його виконання; 2) вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку; 3) розглядають письмові звернення (вимоги) осіб, які беруть участь у справі, щодо виконання виконавчих документів, а також звернення (вимоги) прокурорів.

Згідно з п. 2 ст. 41, ст. 42 Порядку, виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Таким чином, виконання рішення суду про стягнення коштів боржником, за яким є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України, на виконанні якої знаходиться виконавчий лист.

Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» впроваджено механізм компенсації, внаслідок порушення Державною казначейською службою України строків перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу.

Частиною 1 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що у разі якщо Державна казначейська служба України протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в ч. 4 ст. 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується Державною казначейською службою України (ч. 2 ст. 5 цього Закону).

Аналіз положень Закону №4901-VI та Порядку №845, свідчить про те, що перебіг тримісячного строку починається з моменту, коли Державна казначейська служба України отримала до виконання відповідне судове рішення.

У Рішенні Європейського суду з прав людини «Пасльон проти України» №44235/05 від 11 березня 2009 року зазначається про тривале невиконання остаточного рішення суду, що є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу.

Такого ж висновку дійшов Європейський суд у справах «Швентковський проти України» №27589/05 від 30 жовтня 2009 року та у справі «Шмалько проти України» №60750/00 від 20 липня 2004 року.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування відображають суму збитків, викликаних знеціненням несвоєчасно повернутих йому грошових коштів.

Статтею 552, ч. 2 ст.625 ЦК України передбачено, що інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три відсотка річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Законодавчо не визначена правова природа обов`язку боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, оскільки, по суті, це збитки, яких зазнає кредитор при простроченні грошового зобов`язання внаслідок знецінення грошових коштів, і обов`язок відшкодування збитків завданих порушенням зобов`язання, передбаченийст. 623 ЦК України при невиконанні якого спір вирішується лише в судовому порядку.

Судовою практикою та роз`ясненнями вищих національних судів визначено, у випадку якщо рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти і такий обов`язок є, по суті, грошовим, а рішення боржником не виконується, то строк прострочення виконання рішення суду обраховується з дати набрання цим рішенням суду законної сили.

Передбачена законом сплата суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції здійснюється незалежно від того, чи міститься вказана міра відповідальності в договорі, так як вона передбачена законом - ЦК України.

Верховний Суд України у постанові №10/557-26/155 вказав, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, належними сплаті кредитору.

Отже, інфляційні нарахування на суму боргу і відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання.

Дана рекомендація Верховного Суду України є основою розрахунку інфляційних втрат, що стягуються судами.

Чинне законодавство і судова практика (Вищий господарський суд України в Постановах №22/378-26/137 та №18/44) виходять з того, що втрати внаслідок інфляційних процесів за своєю правовою природою не тотожні неустойці (штрафу, пені), їх потрібно розцінювати як суму знецінення грошових коштів за прострочення грошового зобов`язання за певний період, і вони є невід`ємною складовою основного боргу.

При цьому індекс інфляції враховується при простроченні виконання грошового зобов`язання у всіх випадках і кредитор має право на збереження реальної величини не отриманих своєчасно грошей.

Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу не перешкоджає стягненню неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки індексація, не є способом відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно дост. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зобов`язання виникають і із завдання шкоди.

Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.

У разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання здійснюється судом у порядку, передбаченому, у разі, якщо позивачем є фізична особа.

Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом ч. 1 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані ЗУ «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-2491цс15, за яким дія ст.625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 1 ст. 11 ЦК Українине дає підстав для застосування положеньст. 625 ЦК Україниу разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положенняст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку ч. 1 ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до повноважень органів Державної казначейської служби України, визначених ст.43 Бюджетного кодексу України, та Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, Державна казначейська служба України (Казначейство України), зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог ст. 87 Бюджетного кодексу України, з Державного бюджету України здійснюються видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення громадян, зокрема на відшкодування збитків, заподіяних громадянам.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40).

Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «ImmobiliareSaffi» проти Італії", заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява №40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» (Dubenko v. Ukraine), №74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України» (Kozachek v. Ukraine), №29508/04, від 07 грудня 2006 року).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine), №60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави.

У справі «Харук та інші проти України» (рішення від 26 липня 2012 року, заява №703/05 та 115 інших заяв, п. 24- 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3000 євро кожному заявнику в заявах, що стосуються невиконання рішень тривалістю більше трьох років, та 1500 євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презюмується.

Суд враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№65518/01; п. 89), «Проніна проти України» (№63566/00; п. 23) та «Серявін та інші проти України» (№4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі RuizTorijav.Spain серія A. 303-A; п. 29).

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, оскільки позивач довів належними та допустимими доказами порушення його прав, яке відбулось внаслідок порушення строків виплати щорічної допомоги.

Натомість, Казначейством не доведена відсутність вини у порушенні строків виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік, що виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Доводи Державної казначейської служби України про те, що перерахунок коштів здійснюється із затримкою через наявність сформованих черг, в якій перебуває значна кількість виконавчих документів та про недостатність бюджетних коштів на виплати, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними доказами, а також не відміняють того факту, що позивач чекав в черзі на виплату щорічної допомоги з липня 2014 року по квітень 2019 року, тобто понад 4 роки.

Крім того, право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презюмується.

Казначейство є суб`єктом, що належить до суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій, а тому обставиною, яка визначає завдану моральну шкоду позивачу є тривале невиконання судового рішення.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дав відповідь на всі аргументи і доводи учасників справи, які мають важливе юридичне значення для правильного вирішення справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, Київський апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду першої інстанції.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, ухвалою Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року було відстрочено Державній казначейській службі України сплату судового збору за подання апеляційної скарги, то у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, з апелянта в дохід держави необхідно стягнути судовий збір, який підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги у розмірі 1362 грн.

Разом з тим, оскільки, дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргуДержавної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду від 23 грудня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ) в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн.

Поновити дію рішення Печерського районного суду від 23 грудня 2021 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба