Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/262/23

Провадження № 2/943/490/2023

17 жовтня 2023 року м. Буськ, Львівська область

Буський районний суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Кос І. Б.

за участю секретаря судового засідання Дутки С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Дзіковського М.Р. звернувся до суду із цим позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 83 670,30 грн. В обгрунтування позовних вимог представник позивача покликається на те, що 12 квітня 2021 року між сторонами було укладено договір позики №Л120421-1 та додаткову угоду до нього від 12 січня 2022 року, в силу якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 58 254,66 грн., що в еквівалентній сумі в доларах США, визначеній за офіційним курсом НБУ на день укладення договору (27,78 грн. за 1 долар США) становить 2097 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути не пізніше трьох місяців з моменту укладення договору, тобто до 12.04.2022 року. Сторони за вказаним договором позики домовилися, що спірна позика є безпроцентною, а загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором, буде відповідати еквіваленту 2097 доларів США, за курсом продажів доларів США в AT КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через три місяці з моменту укладення даного договору (до 12.04.2022), які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві згідно п. 5 Договору позики відповідно до графіку повернення позичальником грошових коштів, а саме: 2750,22 грн., що еквівалентно 99 доларів США до 12 лютого 2022 року включно; 2750,22 грн., що еквівалентно 99 доларів США до 12 березня 2022 року включно; 52754,22 грн., що еквівалентно 1899 доларів США до 12 квітня 2022 року включно. Також представник позивача вказує, що позивач свої зобов`язання за договором позики №Л120421-1 від 12.04.2021 року виконав в повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти у розмірі та в строки, встановлені Договором та Додатковою угодою до цього Договору, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена та написана розписка від 12.01.2022, за змістом якої відповідач підтвердив, що він отримав позику від позивача у сумі 58 254,66 грн., що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 27,78 грн.) на день укладення цього Договору еквівалентно 2097 доларів США, а також зобов 'язався повернути цю суму позивачу строком до 12 квітня 2022 року включно. Проте, відповідач свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів у визначені договором позики строки не не виконав, не здійснивши жодного платежу відповідно до графіку повернення грошових коштів. Оскільки відповідач належним чином не виконав узятих на себе обов`язків за договором позики, умисно ухилився від виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 83 670,30 грн., яку відповідач добровільно не погасив, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом.

Ухвалою судді від 22.02.2023 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, а від його представника адвоката Дзіковського М.Р. до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та його представника за наявними у матеріалах справи доказами, позовні вимоги представник позивача підтримує у повному обсязі, оскільки грошове зобов`язання не виконано, а тому просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, а від його представника адвоката Скоробогатого М.В. до суду подано заяву, в якій представник відповідача просить проводити судовий розгляд без участі відповідача та його представника. Проти задоволення позову представник відповідача заперечує у повному об`ємі, вважаючи безпідставним перерахування суми боргу в еквіваленті іноземної валюти, оскільки такий укладено та отримано відповідачем у гривні, що не суперечить правовим позиціям Верховного Суду в справах №723/304/16-ц від 23.10.2019 року, №697/307/15-ц від 01.11.2017 року, №672/778/16-ц від 21.11.2018 року. Крім того, представник відповідача заперечив проти стягнення витрат на правову допомогу позивача, вважаючи такі витрати безпідставними, оскільки вони не підтверджені жодними доказами, долученими до позовної заяви в ході розгляду справи.

Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до приписів ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові КЦС ВС у справі №369/3340/16-ц від 22 серпня 2019 року за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що 12 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір позики №Л120421-1, а 12 січня 2022 року сторонами укладено Додаткову угоду до цього Договору позики, в силу якого позивач (позикодавець) передає у власність відповідачу (позичальник) грошові кошти в сумі 58 254,66 грн., що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (27,78 грн. за 1 долар США) на день укладення цього Договору еквівалентно 2097 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути не пізніше трьох місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 12 квітня 2022 року, повернути позикодавцеві згідно п. 5.5 Договору позики відповідно до графіку повернення позичальником грошових коштів, а саме: 2750,22 грн., що еквівалентно 99 доларів США до 12 лютого 2022 року включно; 2750,22 грн., що еквівалентно 99 доларів США до 12 березня 2022 року включно; 52754,22 грн., що еквівалентно 1899 доларів США до 12 квітня 2022 року включно. Позика може бути повернута позикодавцю достроково. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.

Вищевказані фактичні обставини підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами (Договір позики №Л120421-1 від 12.04.2021, Додаткова угода до Договору позики від 12.01.2022, розписка ОСОБА_2 від 12.01.2022), а також не оспорюються сторонами, а тому в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Разом із тим, не оспорюючи факту отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів у позивача ОСОБА_1 за вищевказаних фактичних обставин у гривневому еквіваленті, представник відповідача адвокат Скоробогатий М.В. вважає безпідставним перерахування його довірителю позики в іноземній валюті, однак суд вважає такі доводи представника відповідача помилковими, виходячи із таких мотивів.

Так, учасниками справи визнаються обставини про те, що позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 58 254,66 грн., що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (27,78 грн. за 1 долар США) на день укладення цього Договору еквівалентно 2097 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути в строк не пізніше трьох місяців з моменту укладення даного договору (до 12.04.2022).

Згідно правової позиції, викладеної у постанові ВП ВС від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц, статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). В силу положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, передаючи в позику грошові кошти відповідачу в гривнях, керуючись принципом свободи дії договору, сторони домовилися, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню повинна бути еквівалентна сумі в розмірі 2097 доларів США на дату здійснення платежу. Відповідачем отримана в позивача позика досі не повернута, а відтак сума боргу, яка підлягає поверненню, становить узгоджену сторонами суму в розмірі 2097 доларів США, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «Приватбанк» на дату звернення до суду із позовною заявою становить 83 670,30 грн. (2097х39,90).

При цьому, судом встановлено, що правильність розрахунку спірної суми заборгованості підтверджується долученою представником позивача до справи довідкою №DCJVTJGPIO804GII від 10.02.2023 року, яка сформована із офіційного вебпорталу AT КБ «ПРИВАТБАНК», згідно із якою офіційний курс продажу доларів США в AT КБ «Приватбанк» на момент подання даної позовної заяви (станом на 09.02.2023) становить 1 долар США = 39,90 грн.

Разом із тим, суд вважає помилковими доводи представника відповідача, який заперечуючи проти задоволення позову, вважав безпідставним перерахування суми боргу в еквіваленті іноземної валюти, оскільки такий укладено та отримано відповідачем у гривні, що не суперечить правовим позиціям Верховного Суду в справах №723/304/16-ц від 23.10.2019 року, №697/307/15-ц від 01.11.2017 року, №672/778/16-ц від 21.11.2018 року.

Зокрема, у постанові ВП ВС в справі №723/304/16-ц від 23.10.2019 року, на яку представник відповідача покликається у своєму заперечення на позов, Велика Палата дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій помилково зазначено у своїх рішеннях висновок про стягнення з відповідача на користь позивачів боргу одночасно з визначенням у іноземній валюті та в еквіваленті у гривні, оскільки зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника. Натомість, ВП ВС звернула увагу на те, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Подібну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 01.11.2017 року в справі №697/307/15-ц, на яку представник відповідача покликається у своєму заперечення на позов, де Суд зазначив, що аналіз норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов`язання, що існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених статтею 53 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора).

Також аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.11.2018 року в справі №672/778/16-ц, на яку представник відповідача покликається у своєму заперечення на позов, де Суд виснував, що сума, яка підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, враховуючи відсутність доказів повернення відповідачем позики, відсутність у справі контррозрахунку відповідача щодо розміру його заборгованості перед позивачем, зважаючи на принцип свободи дії договору, оскільки сторони досягли згоди про те, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню повинна бути еквівалентна сумі в розмірі 2097 доларів США на дату здійснення платежу, відповідачем отримана в позивача позика досі не повернута, а відтак сума боргу, яка підлягає поверненню, становить узгоджену сторонами суму в розмірі 2097 доларів США, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «Приватбанк» на дату звернення до суду із позовною заявою становить 83 670,30 грн., а тому суд вважає доведеними позовні вимоги про підставність нарахування заборгованості відповідача за договором позики у розмірі 83 670,30 грн., що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача у вказаному розмірі боргу.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн. згідно платіжної квитанції Таскомбанку від 10.02.2023, а тому враховуючи задоволення цього позову, такий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Щодо витрат на правову допомогу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дзіковського М.Р., яким у позовній заяві заявлено до стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 33 468,12 грн., які позивач очікує понести, суд вважає, що такі витрати до задоволення не підлягають, виходячи із таких мотивів.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Зокрема, як убачається зі справи, що на підтвердження заявлених витрат позивача на правову допомогу, його представником адвокатом Дзіковським М.Р. долучено ордер на надання правової допомоги серії ВС №1186470 від 09.02.2023 та свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №001661, а також Договір-доручення про надання правової (правничої) допомоги №04-2021 від 14.05.2021 року та Додаткову угоду до цього договору від 22.07.2022 року, згідно якого позивач ОСОБА_1 доручив АО «Бачинський та партнери» в особі голови вказаного об`єднання адвоката Дзіковського М.Р. надання позивачу правової допомоги у всіх судах України.

Проте, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відтак, аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Оскільки стороною позивача не надано до закінчення розгляду справи вищезгаданих документів на підтвердження витрат на правову допомогу, їх детального опису та обгрунтованого розрахунку, як не надходило будь-яких заяв із цього приводу, а в матеріалах справи наявні виключно процесуальні повноваження адвоката Дзіковського М.Р. (ордер на надання правничої допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та надання правовоої допомоги), а прохальна частина позову містить вимогу про покладення на відповідача судових витрат та очікуваний розмір витрат позивача на правову допомогу в розмірі 33 468,12 грн., які ним ще фактично не понесені, без жодного їх документального підтвердження, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 2, 4, 8, 10, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 82, 89, 133, 137, 141, 223, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 274, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов задоволити повністю.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 83 670,30 (вісімдесят три тисячі шістсот сімдесят гривень 30 копійок).

Стягнути судовий збір з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 1073,60 грн (одні тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Відмовити у стягненні з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Буський районний суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється із дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Представник позивача: адвокат Дзіковський Максим Романович (79013, м. Львів, вул. Здоров`я, буд. 16).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Представник відповідача: адвокат Скоробогатий Микола Вікторович (79008, м. Львів, вул. Д.Донцова, 20/2-а).

Повний текст судового рішення складено 20 жовтня 2023 року.

Суддя: І. Б. Кос