Справа № 164/1473/21 Головуючий у 1 інстанції: Токарська І. С.
Провадження № 22-ц/802/749/23 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 09 травня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 23 квітня 2017 року та 01 березня 2018 року уклав з ОСОБА_4 договори позики, згідно умов яких він надав, а відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі 2 600 доларів США, які зобов`язався повернути до 28 квітня 2017 року та 5 500 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 грудня 2018 року. Укладення договорів позики підтверджується письмовими розписками відповідача про отримання грошових коштів у борг.

Позивач зазначав, що відповідач ОСОБА_4 взяті на себе зобов`язання за договорами не виконав, позику у строки, встановлені договорами, не повернув. Він неодноразово звертався до відповідача з усною вимогою повернути отримані ним у борг грошові кошти, а також надсилав письмову вимогу з метою досудового врегулювання спору, однак всі спроби вирішити конфлікт виявилися безрезультатними.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за договорами позики у розмірі 8 100 доларів США, а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 09 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 березня 2018 року у розмірі 5 500 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанцій переглядається лише в частині задоволення позову про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 01 березня 2018 року у розмірі 5 500 доларів США.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, а також представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 квітня 2017 року та 01 березня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 були укладені договори позики згідно умов яких позичальник отримав у позику грошові кошти у розмірі 2 600 доларів США, які зобов`язався повернути до 28 квітня 2017 року та 5 500 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 грудня 2018 року.

Факт передачі позивачем грошових коштів відповідачу у борг, зокрема за договором позики від 01 березня 2018 року, підтверджується письмовою розпискою останнього від 01 березня 2018 року (а.с.5).

Оскільки відповідач у визначений у письмовій розписці від 01 березня 2018 року строк, а саме 01 грудня 2018 року грошові кошти у розмірі 5 500 доларів США позивачу не повернув, останній 05 березня 2018 року на адресу відповідача надіслав засобами поштового зв`язку письмову вимогу про повернення боргу, однак відповіді на неї не отримав (а.с.9).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст. 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з статтями 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю на виконання умов цього договору грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором, укладення якого може підтверджуватися розпискою позичальника або іншим документом.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, факт одержання відповідачем ОСОБА_4 від позивача ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5 500 доларів США у борг за укладеним між ними 01 березня 2018 року договором позики підтверджується власноруч написаною письмовою розпискою відповідача. Водночас відповідач свої зобов`язання за вказаним договором позики щодо повернення позичених у борг грошових коштів у визначений договором строк не виконав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, наведене дає підстави вважати, що позивач ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України довів та надав належні і допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, що відповідач ОСОБА_4 свої зобов`язання за договором позики від 01 березня 2018 року, укладення якого підтверджується письмовою розпискою відповідача про одержання грошових коштів у борг, не виконав, надані йому позивачем грошові кошти у розмірі 5 500 доларів США на його вимогу не повернув. Тому встановивши зазначені обставини справи, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення заявленого ОСОБА_5 позову, та з урахуванням наведених норм матеріального права, стягнув на його користь з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 5 500 доларів США.

При цьому стягнення судом заборгованості за договором позики саме в іноземній валюті узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у його постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Наведені представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами і не впливають на законність рішення суду.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що у письмовій розписці від 01 березня 2018 року не зазначено умов та дати отримання відповідачем грошових коштів, що свідчило лише про намір сторін, але вона не посвідчувала факт передачі грошових коштів у борг у визначеному розмірі, є безпідставними та спростовуються змістом самої розписки з якої слідує, що позивач надав грошові кошти готівкою у розмірі 5 500 доларів США, а відповідач отримав кошти у вказаному розмірі, про що власне і розписався у розписці. Дата складання розписки є датою отримання відповідачем грошових коштів у борг.

Крім того, відповідачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що ним здійснювалося повернення грошових коштів за договором позики, а додані до матеріалів справи копії квитанцій про «переказ власних коштів» відповідачем позивачу вказаної обставини також не підтверджують, оскільки не свідчать про виконання зобов`язань за договором позики від 01 березня 2018 року.

Разом з тим, наведені представником відповідача в апеляційній скарзі доводи є суперечливими, оскільки в одній частині він зазначає про те, що між сторонами по справі договір позики фактично не укладався, а був лише наміром, проте в іншій частині вже вказує, що борг відповідачем за вказаним договором був погашений шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку позивача.

Отже, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника відповідача з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у відзиві на позовну заяву, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування у цій частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 09 травня 2023 року у цій справі в оскаржуваній частинізалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: