КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 940/165/23

номер провадження: 22-ц/824/10976/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Гуля В.В., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Завальнюка Валентина Вікторовича на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 05 травня 2023 року у складі судді Косович Т.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тетіївської міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 належала на праві власності земельна ділянка площею 2,3600 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0014. 04 липня 2013 року ОСОБА_2 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Тетіївської державної нотаріальної контори Мельничук М.В., згідно з яким ОСОБА_2 заповів належну йому земельну ділянку позивачу ОСОБА_1 .

Позивач вказував, що він не може реалізувати своє право на спадщину, оскільки спадкодавець ОСОБА_2 в 2013 році виїхав на постійне місце проживання до російської федерації, де помер. У зв`язку з цим позивач не був обізнаний про час його смерті та відповідно не міг отримати оригінал свідоцтва про його смерть, яке навіть при отриманні не буде мати в Україні юридичної сили у зв`язку з повномасштабним військовим вторгненням російської федерації на територію України та забороною виконання на території України будь-яких договорів, стороною яких є громадяни росії. З цих підстав нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як він пропустив строк для прийняття спадщини та не надав оригінал свідоцтва про смерть спадкодавця. Зазначав, що вказані обставини перешкоджають йому повноцінно використовувати своє право на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 2,3600 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0014, що належала ОСОБА_2 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ №048634.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 05 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Завальнюк В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати таухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно зазначив, що видана на території російської федерації фотокопія свідоцтва про смерть ОСОБА_2 не може бути прийнята як належний та допустимий доказ смерті спадкодавця та, відповідно, відкриття спадщини після його смерті, посилаючись на положення Закону України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року».

Вказує, що, дійсно, дію Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року та Протоколу до неї у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь зупинено з 27 грудня 2022 року. Однак в мотивувальній частині рішення суд фактично продублював відмову нотаріуса, але більш детально її обґрунтував. Проте позивач сподівався саме на суд для вирішення даного питання, який згідно положень ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Наголошує, що через військове вторгнення російської федерації на територію України не можливо легально отримати будь-які документи від російської федерації. Проте, якщо допустити факт отримання позивачем таких документів у будь-який спосіб, то вони не матимуть юридичної сили з огляду на зупинення дії Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року та Протоколу до неї у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь, а тому позивач все одно не міг би оформити спадщину у нотаріуса, а змушений був звернутись до суду.

Вважає, що у даному ефективним засобом правого захисту позивача у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є саме захист його права власності на спадкове майно у судовому порядку.

Відповідач у справі Тетіївська міська рада подала відзив на апеляційну, в якій зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки ним не надано належних доказів на підтвердження факту смерті спадкодавця та, відповідно, відкриття спадщини. Також позивачем не наведено доказів поважності причин для визначення додаткового строку для прийняття спадщини у порядку ст.1272 ЦК України. Крім того, позивач не врахував, що відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Водночас, вказана норма не передбачає набуття права власності на нерухоме майно з підстав відсутності доказів про відкриття спадщини, що в свою чергу додатково свідчить про обрання позивачем не ефективного способу захисту своїх прав. Враховуючи вище викладене, міська рада просить суд апеляційної інстанції відхилити апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - залишити без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи обставини, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 2,3600 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0014, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 048634 від 17 березня 2004 року (а.с.8).

04 липня 2013 року ОСОБА_2 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Тетіївської державної нотаріальної контори Мельничук М.В., яким належну йому земельну ділянку площею 2,3600 га на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії КВ № 048634, що знаходиться на території Тайницької сільської ради Тетіївського району Київської області, заповів ОСОБА_1 (а.с.6).

З наданої позивачем суду фотокопії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 06 червня 2014 року відділом РАЦС Темрюкського району управління РАЦС Краснодарського краю російської федерації, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на території російської федерації (а.с.23).

З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Тетіївської державної нотаріальної контори, де йому було надано роз`яснення за № 200/01-30 від 22 лютого 2023 року про те, що спадкова справа до майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заведена та йому рекомендовано звернутися до суду із позовною заявою для вирішення питання згідно чинного законодавства України (а.с.22).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 на час смерті проживав на території російської федерації, а положеннями Закону України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року», зупинена дія Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у місті Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року№ 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у місті Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98- ВР, у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь, то надана позивачем фотокопія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 06 червня 2014 року відділом РАЦС Темрюкського району управління РАЦС Краснодарського краю російської федерації не може буди прийнята судом як належний та допустимий доказ смерті спадкодавця та, відповідно, відкриття спадщини після його смерті.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням їх цільового призначення.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. ч. 1 та 5 ст. 1268 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто.

Згідно зі ст.1261 ЦК України (перша черга спадкоємців) у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі №759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

З матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи, що спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 є його дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Отже, з урахуванням вказаних вище положень ЦК України щодо спадкування за законом та за заповітом, а також приймаючи до уваги практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, колегія суддів приходить до висновку, що у даній справі існують обставини, які вказують на те, що відповідачем у даній справі має бути ОСОБА_3 .

Та обставина, що в матеріалах справи міститься завірена адвокатом Завальнюком В.В. фотокопія письмової заяви ОСОБА_3 , у якій вона зазначила про те, що їй відомо про складення її батьком ОСОБА_2 04 липня 2013 року заповіту на землю площею 2,3600 га згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 048634 на користь ОСОБА_1 і вона не має жодних претензій, не спростовує того, що її процесуальна участь у даній справі як відповідача імперативно передбачена законом та усталеною практикою Верховного Суду.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 ст.48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно з ч.ч.1, 3, 4 ст.51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ч.1 та 2 ст.11 ЦПК України 2004 року). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 ч.2 ст.119 ЦПК України 2004 року). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч.2 ст.30 ЦПК України 2004 року). Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України 2004 року).

Аналогічні положення передбачені і у чинному ЦПК України.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Як зазначалося вище, у даній справі існують обставини, що зумовлюють обов`язкову участь ОСОБА_3 як відповідача, а тому колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, не можуть бути розглянуті і вирішені судом по суті спору, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Такого ж правового висновку щодо можливості вирішення справи по суті позовних вимог лише за наявності належного складу відповідачів дійшов Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20).

Разом з тим, у суду апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду справи відсутня можливість залучити до участі у справі ОСОБА_3 як відповідача, оскільки по суті справа вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення в межах, встановлених ст.367 ЦПК України.

Отже, враховуючи, що у даній справі наявні обставини обов`язкової участі ОСОБА_3 як відповідача, яку не залучено до участі у справі, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 через неналежний суб`єктний склад, а не за наслідками розгляду спору по суті (суд відмовив у задоволенні позову за необґрунтованістю та недоведеністю).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Тому апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Завальнюка В.В. підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Завальнюка Валентина Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 05 травня 2023 року в мотивувальній частині змінити, виклавши її у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: