Справа № 352/208/23
Провадження № 2/352/249/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючого судді Струтинського Р. Р.

з участю секретаря Гребінника В. М.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частки будинковолодіння та земельних ділянок в порядку спадкування за заповітом та за законом,

у с т а н о в и в :

Позивач 07.02.2023 звернувся в суд з позовом до відповідачів, у якому просив визнати за ним право власності у відповідних частках на будинковолодіння та земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом та законом.

Заявлений позов обґрунтовував тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської районної ради народних депутатів від 24 грудня 1980 №363, його мамою ОСОБА_6 збудовано будинковолодіння в АДРЕСА_1 . В даному домоволодінні мама разом із позивачем, членами його сім`ї проживали в ньому. Також, у даному домоволодінні проживали відповідачі ОСОБА_5 , яка в 1987 році вибула в місто Івано-Франківськ, ОСОБА_4 , яка фактично з 2003 року проживає в іншому будинковолодінні в АДРЕСА_2 , однак залишається зареєстрованою в господарстві матері та брат ОСОБА_2 , який є також відповідачем по даній справі. Правовстановлюючі документи на будинковолодіння в мами були відсутні, однак право ОСОБА_6 на це майно підтверджується серед іншого також будинковою книгою, з якої вбачається, що в ньому приживали як позивач, так і відповідачі так і члени їхніх сімей. Крім того, у власності ОСОБА_6 було дві земельних ділянки розміром 0,1590 га, для ведення особистого селянського господарства, в АДРЕСА_3 та площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_3 . Однак правовстановлюючі документи (державні акти) на це майно були втрачені. Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла тому після її смерті відкрилася спадщина на все вказане вище майно. У зв`язку з тим, що 05 червня 1985 року спадкодавцем в користь позивача було складено заповіт, згідно якого належний ОСОБА_6 спірний будинок заповіла позивачу тому він є спадкоємцем за заповітом 6/8 частин даного будинковолодіння. Поскільки на земельну ділянку, на якій розміщено будинковолодіння площею 0,10 га не складено заповіт, то 6/8 частин цієї земельної ділянки належать позивачу в порядку ст.120 ЗК України. Крім того, йому належить частки земельної ділянки розміром 0,1590 га, для ведення особистого селянського господарства, в АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом. Зазначив, що спадкоємцями за законом першої черги є сестри і брат ОСОБА_5 , ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , які в порядку спадкування за законом успадкували в рівних долях частки в земельної ділянки розміром 0,1590 га, для ведення особистого селянського господарства, в АДРЕСА_3 . Також, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 успадкували по 1/8 частці кожна в спадковому будинковолодінні та земельній ділянці під ним в порядку ст.1241 ЦК України і ст.120 ЗК України. У зв`язку з тим, що на спірне будинковолодіння та земельні ділянки в позивача відсутні правовстановлюючі документи, тому нотаріус відмовив ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину та оформлення спадщини у нотаріальному порядку.

Позивач ОСОБА_3 та його адвокат Марущак В. І. у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі з підстав вказаних в позовній заяві та просили визнати за ОСОБА_3 право власності на відповідні частки спірного будинковолодіння та земельних ділянок.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, вважає, що спадкове майно після смерті матері в рівних частках мають успадкувати всі діти спадкодавця, це буде по закону і це буде справедливо та відповідатиме моральним засадам суспільства.

Відповідачка ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилася, в поданій суду заяві просила справу розглянути в її відсутності, позов визнала.

Відповідачка ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду

справи була повідомлена в установленому законом порядку.

Згідно приписів ст.ст.43-44 ЦПК України особи, які беруть участь в справі, зобов`язані добросовісно користуватися своїми процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача ОСОБА_2 , дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача).

Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду.

Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Установлено, що предметом спору є будинковолодіння в АДРЕСА_4 , АДРЕСА_3 дві земельних ділянки розміром 0,1590 га, для ведення особистого селянського господарства, в АДРЕСА_3 та площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_3 .

З долученого до матеріалів справи копії Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ №462029 вбачається, шо ОСОБА_6 , була власником земельної ділянки розміром 0,1590 га кадастровий номер :04:029:0086, для ведення особистого селянського господарства, в АДРЕСА_3 (а.с.31).

Аналогічно, з копії Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ №462028 вбачається, що ОСОБА_6 була власником земельної ділянки, розміром 0,10 га, кадастровий номер :04:029:0085, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_3 (а.с.30).

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна від 06 лютого 2023 №201-05462800, №201-05462890, вартість земельної ділянки площею 0,1590 га становить 29847,33 грн, а земельної ділянки площею 0,10 га 8856,38 грн.

Згідно з архівним витягом від 14.12.2006 №Х-21 вбачається, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської районної ради народних депутатів від 24 грудня 1980 №363 ОСОБА_6 був наданий дозвіл на будівництво індивідуальних житлових будинків в смт. Тисмениця Івано-Франківського району (а.с.32).

З копії будинкової книги по будинковолодінню в АДРЕСА_5 (колишня АДРЕСА_6 (3), АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали в цьому будинковолодінні позивач, відповідачі, їхня матір ОСОБА_6 та члени їхніх сімей (а.с.39-45).

Згідно звіту про оцінку майна від 22.12.2022 ринкова вартість спірного будинковолодіння становить 467148 грн. 00 коп.

З технічного паспорта, виданого 11.11.2022 вбачається, що спірне будинковолодіння складається із житлових будинків «А» і «Б» 1965, 1983-2014 років побудови, сараїв «Ж» і «Г» 1965 і 2014 років побудові, вбиральні «Е» - 1965 року побудови та огорожі.

Судом установлено, що позивач та відповідачі є рідними братами і сестрами, що підтверджується копіями свідоцтва про їхнє народження і паспортів громадян України.

З отриманих судом копії матеріалів спадкової справи (а.с.72-97), заведеної приватним нотаріусом Івано-Франківського районного нотаріального округу Угорчак Н. М., після померлої ОСОБА_6 вбачається, що остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і ця обставина підтверджується свідоцтвом про смерть спадкодавця.

У матеріалах спадкової справи також міститься дублікат заповіту від 05 червня 1985 посвідчений державним нотаріусом Тисменицької державної нотаріальної контори Колтун С. В., зареєстровано в реєстрі за №1-662, згідно якого ОСОБА_6 належний їй житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_3 заповіла ОСОБА_3 . Дублікат заповіту видано 30 липня 2019 року, ОСОБА_7 , державним нотаріусом Івано-Франківського обласного державного нотаріального архіву, зареєстровано в реєстрі за №1-55.

Заяви про прийняття спадщини позивачем до приватного нотаріуса було подано 02.09.2019, відповідачами ОСОБА_5 19 листопада 2019, ОСОБА_4 15 листопада 2019 та ОСОБА_2 18 листопада 2019.

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Таким чином, в контексті вимог ст.1241 ЦК України правом на обов`язкову долю в спадщині, незалежно від змісту заповіту, мають відповідачі ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , які на час відкриття спадщини були пенсійного віку та непрацездатними.

З матеріалів спадкової справи також вбачається що приватний нотаріус Івано-Франківського районного нотаріального округу Угорчак Н. М. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне спадкове майно (будинковолодіння та земельні ділянки) у зв`язку з тим, що правовстановлюючі документи на спадкове будинковолодіння та земельні ділянки відсутні, про що свідчить постанова (лист-роз`яснення) нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 26.01.2022 за №12/02-14 (а.с.52).

Щодо обсягу спадкового майна та порядку його спадкування і визначення часток в ньому суд виходить з того, що за загальним правилом цивільного судочинства закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріпленого в ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, до даних правовідносин слід застосовувати нормативні-правові акти, які діяли піт час отримання правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно та на час відкриття спадщини і регулювали порядок спадкування.

Статтею 86 ЦК України (в редакції 1963 року, чинній на час видачі свідоцтва про право власності на домоволодіння-первісного) законодавством було визначено наступні види права власності: приватна, колективна, державна.

Так, статтею 100 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначалося, що в особистій власності громадян може бути зокрема й житловий будинок. При цьому глава десята цього Кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією.

Згідно вимог ст.105 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

За позовом виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів такий будинок або частина його можуть бути безоплатно вилучені судом і зараховані до фонду місцевої Ради народних депутатів або за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів знесені громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Знесення чи вилучення будинку, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, провадиться, коли громадянин не привів його, після попередження, у відповідність з проектом чи зазначеними нормами і правилами.

Одержані при знесенні жилого будинку або частини його, господарських і побутових будівель та споруд будівельні матеріали залишаються у власності громадянина, який провадив самовільне будівництво.

Крім того, відповідно до приписів ст. 107 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) вилучаючи будинок чи його частину з підстав, зазначених у статті 105 цього Кодексу, суд може позбавити громадянина, який здійснював самовільне будівництво, а також осіб, які проживають спільно з ним, права користування жилою площею в будинку чи частині будинку, що вилучається.

У разі відсутності у виселюваних іншого жилого приміщення, придатного для проживання, їм надається жиле приміщення відповідно до вимог частини другої статті 114 Житлового кодексу Української РСР тією організацією, якій передано будинок (частину будинку).

Таким чином, право правомірності користування нерухомим майном будинком презюмується. Тільки в майні створеному в передбаченому законом порядку і дотримання встановлених державою процедур, такі особи мають право на проживання та користування цим майном.

Закон України «Про власність» від 07.02.1991 також не передбачав обов`язкової державної реєстрації права власності.

Більш того, ст. 49 Закон України «Про власність» було встановлено, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражем, третейським судом.

У пункті 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, міститься перелік об`єктів (будівельних робіт), які не належать до самочинного будівництва.

Зокрема, зазначено, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року.

Відповідно до пункту 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 № 1127 документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Обов`язок реєстрації права власності на нерухоме майно громадян встановлено з 13.08.2004 року - Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004, речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, яке діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачає обов`язкової реєстрації таких прав.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності зазначеним Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12 та постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц.

Згідно діючого Порядку належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його основної технічної інвентаризації, і виданий у подальшому на ім`я ОСОБА_3 за результатами його поточної технічної інвентаризації.

Схожі висновки висловлені в Постанові Верховного Суду від 24 травня 2022 року у справі № 207/2386/16-ц.

Таким чином суд приходить до переконання, що спірне будинковолодіння в АДРЕСА_3 , як і земельні ділянки площею 0,1590 га та площею 0,10 га входить до спадкової маси, відсутність правовстановлюючих документів на дане майно перешкоджає в оформлення своїх спадкових прав, заінтересованими особами в судовому порядку.

Статтею 125-126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Продержавну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону (ст. 373 ч.2 ЦК України).

Згідно ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Стаття 81 ч.1 п.п. г) ЗК України визначає, що громадяни України набувають права власності на власності на земельну ділянку у випадку спадкування.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, що визначені п. 1 ч.2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Згідно із вимогами ст. 152 ч.3 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання права.

Приписами ст. 386 ЦК України та 152 ч.1 ЗК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб особа набула права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Отже, ст.392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 ст.1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Як встановлено ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно вимог ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 1245 ЦК України визначено, що частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Частиною першою ст. 1267 ЦК України встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини.

Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Крім того, згідно вимог ч. 1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частина перша статті 1297 ЦК передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Отже, вирішуючи спір, суд, в частині визнання за позивачем права власності на 6/8 частин спірного будинковолодіння в АДРЕСА_3 суд виходить з того, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 була його власником, за життя розпорядилася ним, склавши 05 червня 1985 року в користь позивача заповіт на дане спадкове майно. Однак, відповідачі по справі ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , які на час відкриття спадщини були пенсійного віку та непрацездатними, і у встановленому законом порядку заявили про свої спадкові права на належне спадкодавцеві майно, тому в контексті вимог ст.1241 ЦК України володіють правом на обов`язкову долю в спадщині - по 1/8 частці кожна. Оскільки суд діє в межах заявлених позовних вимог, від відповідачів зустрічні позови, в межах розгляду даної справи не поступали, тому суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 в заявленій частині підлягають до задоволенні і визнання за ним права власності на 6/8 частину будинковолодіння в АДРЕСА_3 .

Що стосується вимог позивача про визнання за ним права власності на частину спірної земельної ділянки площею 0,1590 га, то суд вважає, що ця вимога підлягає до задоволення в повному обсязі, оскільки дана земельна ділянка не охоплена заповітом, позивач поряд із відповідачами є спадкоємцем за законом першої черги, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, тому він також набув права на частку в даному спадковому майні.

У частині вирішення судом інших позовних вимог ОСОБА_3 суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.2 ст.381 ЦК України).

Відповідно до частини другої та третьої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом (ч.3).

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою.

Саме така правова позиція викладене в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 по справі №235/6657/16 та інших.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що положення статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Спірна земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та будинковолодіння на якій воно розміщене в АДРЕСА_3 є нероздільними та складають в цілому садибу, власником якої була ОСОБА_6 .

Оскільки ОСОБА_6 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд заповіт не складала (майно не охоплено вказаними вище заповідальним розпорядженням так як щодо неї немає заповіту), тому при переході частки права власності на будинок до спадкоємців, до них переходить частка всієї садиби включно із землею.

Таким чином ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 , набув право власності на 6/8 частин спірного будинковолодіння в АДРЕСА_3 , тому до нього переходить і право власності на 6/8 частину земельної ділянки на якій воно розміщене (земельна ділянка площею 0,10 га). Інша частка цієї земельної ділянки та будинковолодіння належать спадкоємцям- відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , що мають права на обов`язкову долю в спадковому майні.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_3 у цій частині також підлягають до задоволення в повному обсязі, а право судовому захисту.

На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст. 86, 100, 105, 107 ЦК УРСР, ст. 381, 392, 1216, 1218, 1225, 1241, 1245, 1261, 1268, 1269, 1297 ЦК України, ст. 81 ч.1 п. "г", 152 ЗК України, керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частки будинковолодіння та земельних ділянок в порядку спадкування за заповітом та за законом задоволити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 6/8 (шість восьмих) частин будинковолодіння АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 6/8 (шість восьмих) частин земельної ділянки розміром 0,10 га, кадастровий номер :04:029:0085 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на (одну четверту) частку земельної ділянки розміром 0,1590 га, кадастровий номер :04:029:0086 для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду..

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий;

ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий;

ОСОБА_5 , АДРЕСА_7 , РНОКПП невідомий.

Повне судове рішення складено 25.10.2023.

Суддя Руслан СТРУТИНСЬКИЙ