Постанова

Іменем України

20 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 638/16540/20

провадження № 61-6761св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поліщук Олена Валентинівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року, прийняту колегією суддів у складі Кузнєцової О. Ю., Гальонкіна С. А., Хіль Л. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поліщук Олена Валентинівна, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поліщук О. В., про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з частки квартири АДРЕСА_1 та автомобіля марки та моделі УАЗ 469 (1974 року випуску).

Позивач понад десять років постійно проживає у Федеративній Республіці Німеччина (далі - ФРН), з батьком не перебувала у тісних стосунках, про його смерть дізналася лише у вересні 2020 року у телефонній розмові із дідусем.

16 вересня 2020 року на підставі довіреності позивач уповноважила громадянку ОСОБА_5 на оформлення від свого імені спадщини, на яку вона мала право після смерті батька, але отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку майна спадкодавця. Нотаріус Поліщук О. В. пояснила це неподанням позивачем у встановлений законом строк (шість місяців з дати відкриття спадщини) та спосіб документів, які підтверджують прийняття позивачем спадщини, а саме - заяви про прийняття спадщини за законом після смерті батька.

Позивач пропустила відповідний строк, оскільки запізно дізналася про смерть батька. Також про поважність причин пропуску строку подання відповідної заяви свідчить поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19 та пов`язані з цим обмеження, що включали заборону залізничних, авіа- та автобусних міжміських та міжобласних перевезень.

У зв`язку з наведеним та територіальною віддаленістю від місця відкриття спадщини, позивач просила суд визначити їй додатковий строк у три місяці, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її батька.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2021 року позов задоволено.

Визначено ОСОБА_1 додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що правовідносини, які склались з приводу спадкування у цій цивільній справі, мали місце у період пандемії, пов`язаної із розповсюдженням гострої респіраторної хвороби COVID-19, позивач у справі тривалий час проживає у ФРН та дізналася про смерть батька після спливу шести місяців після дати смерті ОСОБА_4 . Ці обставини є поважними причинами пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, наявні правові підстав для задоволення позову.

Суд врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у його постановах від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 761/794/15-ц, від 15 лютого 2021 року у справі № 569/12599/18, від 11 лютого 2019 року у справі № 460/2967/15-ц.

Розпорядженням Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року ця справа прийнята апеляційним судом до провадження та призначена до розгляду.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена - рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено, здійснений розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, названі позивачем, не пов`язані із об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця у вчиненні нею зазначеної дії.

Зокрема, апеляційний суд вказав, що не може бути поважною причиною у цьому випадку необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду, викладений у його постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21, від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20, від 13 грудня 2018 року у справі № 459/295/16-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц, від 01 червня 2022 року у справі № 148/1805/20, від 12 квітня 2021 року у справі № 589/1863/13-ц, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18.

Також апеляційний суд, спираючись на постанову Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 709/769/19, вказав на те, що для подання заяви про прийняття спадщини не обов`язково їхати до нотаріальної контори, оскільки законодавство не позбавляє спадкоємця права направити таку заяву за допомогою засобів поштового зв`язку.

Доводи позивача щодо дії на території України та ФРН карантинних обмежень, пов`язаних із розповсюдженням гострої респіраторної хвороби COVID-19, у контексті поважності причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини апеляційний суд не взяв до уваги, оскільки ОСОБА_1 стверджує про те, що не знала про смерть батька, у зв`язку з чим не вчиняла дій щодо прийняття спадщини. Отже, пропуск відповідного строку не може залежати від наявності зазначених карантинних обмежень.

Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, яке підлягає захисту у судовому порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2022 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від03 жовтня 2022 рокувідкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її із Дзержинського районного суду м. Харкова.

08 листопада 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В. (суддя-доповідач).

На підставі ухвали Верховного Суду від 08 серпня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2023 року справа передана на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку із необхідністю відступу від правового висновку Верховного Суду, викладеного у його постановах від 01 червня 2022 року у справі № 148/1805/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18, від 12 квітня 2021 року у справі № 589/1863/13-ц, від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20, від 25 квітня 2019 року у справі № 761/794/15-ц, від 13 грудня 2018 року у справі № 459/295/16-ц, прийнятих у складі колегії суддів різних судових палат Касаційного цивільного суду, про те, що не може бути визнана поважною така причина пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як необізнаність особи про відкриття спадщини - якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність у нього інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2023 року справа повернута колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у зв`язку з тим, що правовий висновок, відступ від якого обумовив звернення до Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, певною мірою міститься також у постановах Верховного Суду України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі (провадження № 6-1486цс15), а тому, відступ від нього відповідно до Перехідних положень ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV належить до повноважень Великої Палати Верховного Суду.

14 вересня 2023 року справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 2, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 12 січня 2021 року у справі № 953/8112/20, від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21 та інших.

В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що позивач (та її представник) не отримувала ухвали про відкриття провадження у цій справі, а також апеляційну скаргу. З матеріалами справи її представник ознайомилась лише 25 травня 2022 року, а 10 червня 2022 року через систему «Електронний суд» представник направила Полтавському апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу відповідача. Тому безпідставним є твердження у оскаржуваній постанові апеляційного суду, що позивач не надавала відзив. Апеляційний суд не дослідив нормативні документи та скрін-копії електронних повідомлень із сайтів Міністерства охорони здоров`я України та посольства України у ФРН щодо обмежень, які вводяться у зв`язку із розповсюдженням гострої респіраторної хвороби COVID-19, що й вплинуло, за твердженням представника позивача, на те, що вона з поважної причини пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини. На думку позивача, апеляційний суд не дослідив ці надані докази, а тому порушив умови пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Крім того, позивач вказує на те, що від неї навмисно приховували факт смерті її батька, щоб перешкодити вчасному прийняттю спадщини. При поданні заяви про прийняття спадщини інший спадкоємець не повідомила нотаріуса про існування позивача, у якої є права спадкування.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2022 року ОСОБА_2 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення через її необґрунтованість, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 23 червня 1999 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Харкова (актовий запис № 3132).

ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом для виїзду закордон від 06 квітня 2011 року № НОМЕР_2 . Цей документ містить візу, що надає право безстрокового перебування на території ФРН.

Відповідно до змісту постанови приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Поліщук О. В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 листопада 2020 року № 131/02-31, копія якої міститься у матеріалах справи:

ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Харкові помер ОСОБА_4

21 квітня 2020 року за заявою дочки померлого ОСОБА_2 нотаріусом Поліщук О. В. була заведена спадкова справа № 8/2020 після смерті ОСОБА_4 .

Спадкове майно складається із: 1) частки квартири АДРЕСА_1 ; 2) автомобіля марки та моделі УАЗ 469 (рік випуску -1974).

Згідно із матеріалами цієї спадкової справи інформація про заповіти ОСОБА_4 відсутня. Свідоцтво про право на спадщину відповідно до матеріалів цієї спадкової справи станом на 11 листопада 2020 року не видане.

09 листопада 2020 року до нотаріуса Поліщук О. В. звернулася ОСОБА_5 , яка діє за довіреністю ОСОБА_1 (яка проживає у ФРН за адресою: АДРЕСА_2 ), із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначене майно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Ця довіреність посвідчена Посольством України у ФРН (м. Берлін) 16 вересня 2020 року (реєстр № 570/4-779-2020).

Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Поліщук О. В. від 11 листопада 2020 року № 131/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 не подала документи, які підтверджують прийняття нею цієї спадщини, у встановлений законом строк та спосіб.

Зі змісту нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_8 від 15 липня 2021 року відомо, що у березні 2020 року він повідомив про смерть ОСОБА_4 матір позивача, а не її саму.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк на прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до цієї норми поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Звернувшись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивач зобов`язаний повідомити суду поважні причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкодили йому звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а також надати докази на підтвердження своїх доводів та вимог.

Частина третя статті 1272 ЦК України може застосовуватись, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд повинен враховувати, що такі причини визначаються у кожному конкретному випадку, з огляду на обставини кожної справи.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Рішення обґрунтовується лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку та досліджені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовані вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16 та у постановах Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 198/476/16-ц, від 12 лютого 2018 року у справі № 712/656/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц.

Крім того, у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 Верховний Суд дійшов висновку, що неспілкування позивача зі спадкодавцем внаслідок неприязних відносини між ними, а також необізнаність спадкоємця про факт смерті батька не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

Таким чином, необізнаність про смерть спадкодавця не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та, а також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 03 березня 2021 року у справі № 145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 607/13549/21 зазначено, що перебування спадкоємців за межами країни не є поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, які унеможливили чи в інший спосіб перешкодили вчасно здійснити таку дію.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що необізнаність позивача про смерть батька, проживання у ФРН протягом тривалого часу не є поважними причинами пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини в розумінні закону.

Крім того, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що доводи позивача про те, що в період строку передбаченого для прийняття спадщини на території України та ФРН діяли карантинні обмеження у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 стверджує про те, що не знала про смерть батька у зв`язку з чим не вчиняла дій по прийняттю спадщини.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 12 січня 2021 року у справі № 953/8112/20, від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Помилкова вказівка в оскаржуваній постанові про відсутність відзиву на апеляційну скаргу не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Постанова відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України оформлена суддею Грушицьким А. І.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк