П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2023 року м. Київ

Справа № 758/16752/18

Провадження: № 22-ц/824/6384/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Поліщук Н. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Цуперяка Віктора Петровича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Петрова Д. В.,

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення неправомірно списаних коштів,

у с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 2009 року вона є користувачем банківських послуг, які надає AT КБ «Приватбанк», зокрема, щодо отримання заробітної плати та пенсії. Нею, як споживачем фінансових послуг, були відкриті банківські рахунки у AT КБ «Приватбанку» в рамках зарплатного та пенсійного проектів. 27 лютого 2018 року банк безпідставно та без її згоди здійснив списання грошових коштів у розмірі 1 044,51 грн з її дебетового рахунку. Також, 03 липня 2018 року відповідач в одноособовому порядку списав додаткові грошові кошти у розмірі 35,96 грн. Вона, позивачка неодноразово зверталася до представників банку з вимогою припинити незаконне списання коштів та закрити кредитний рахунок, а також повернути списані кошти, однак представниками банку в усній формі було повідомлено, що грошові кошти були списані в погашення кредитних коштів. Однак, вона не отримувала жодних кредитних коштів. На початку січня 2018 року, тобто, до проведення спірних списань коштів, вона зверталася до відділення банку та просила змінити ПІН-коди для доступу до своїх банківських карток у зв`язку із підозрілими дзвінками на мобільний номер, але працівниками банку не було вжито заходів для убезпечення клієнта від незаконного списання коштів, а саме, 11.01.2018 року банк, без належної верифікації особи-клієнта через систему Приват24 прийняв до виконання недійсні дистанційні розпорядження про переказ коштів на користь третіх осіб у загальній сумі 21 264 грн. За викладених обставин, просила суд стягнути з банку неправомірно списані кошти у розмірі 1 213,47 грн, включаючи основну суму у розмірі 1 080,47 грн та пеню у розмірі 133,00 грн, а також закрити кредитний рахунок/картку НОМЕР_1 , відкритий на її, ОСОБА_1 , ім`я.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 1 213,47 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що кредитні кошти від банку вона не отримувала ні в готівковій, ні в безготівковій формі, а тому жодних зобов`язань по їх поверненню не набула. Банком була порушена процедура верифікації клієнта при здійсненні списання кредитних коштів, а саме без надсилання на її номер повідомлення із одноразовим паролем. Тобто, банк прийняв до виконання недійсне розпорядження та здійснив неправомірний переказ грошових коштів у розмірі 21 264 грн Списання коштів було проведено всупереч положенням чинного законодавства України, Умов та правил надання банківських послуг, а відмова банку у поверненні коштів є протиправною. Банк не надав доказів, що вона, позивачка, своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, ухвалою Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу Хитрова Л.В. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» зазначала, що між сторонами укладено кредитний договір, у відповідності до якого встановлено кредитний ліміт на видану позивачці картку. Зауважувала, що спірні операції були здійснені з використанням системи «Приват24» з коректним введенням паролю, будь-які судові рішення щодо визнання дій банку незаконними стосовно проведення вказаних платіжних операцій відсутні. При цьому, спірні суми були списані на погашення заборгованості, яка виникла внаслідок використання кредитних коштів. Вказує, що платіж на суму 1044,51 грн здійснено позивачкою самостійно, а платіж в сумі 35,96 грн здійснено автоматично відповідно до умов укладеного кредитного договору.

ОСОБА_1 , яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, та адвокат Цуперяк В.П. в інтересах позивачки підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Хитрова Л.В. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 11.10.2012 ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

11 січня 2018 року з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , який відкритий згідно угоди № SAMDN4849 від 03.02.2014 року, були здійснені грошові перекази на суми 21 264 грн, 11 904 грн та 4 104 грн. Вказані операції були здійснені з використанням системи Internet Banking Приват24

26 лютого 2018 року з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 було здійснено погашення обов`язкового платежу по картці № НОМЕР_3 в сумі 1 044,51 грн.

12 березня 2018 ОСОБА_1 звернулась до директора філіі ПАТ КБ «Приватбанк» з претензією щодо безпідставного списання грошових коштів у розмірі 1044,51 грн з її зарплатного рахунку в погашення кредитних коштів, які, нібито нею були використанні. Просила повернути зазначені кошти, які в односторонньому порядку були списані банком з її дебетового рахунку, а також закрити відповідний кредитний рахунок.

03 липня 2018 року на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 було здійснено автоматичне погашення заборгованості з кратки № НОМЕР_4 в сумі 35,96 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вини банку в перерахуванні грошових коштів третім особам не має, оскільки держатель (позивачка) невідкладно не повідомила банк про операції, які вона не здійснювала, що передбачено п.п. 23.1, 23.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Щодо незаконного, на думку позивачки, списання грошових коштів в сумі 1044,51 грн. та 35,96 грн, суд першої інстанції вважав, що згідно з умовами укладеного між позивачкою та банком договору банківського обслуговування, а саме п.п. 1.1.3.1.6, 1.1.3.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг, банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта (у тому числі який є працівником банку, який заподіяв йому шкоду) через невиконані зобов`язання перед банком. Оскільки банком не було порушено визначених договорами умов здійснення договірного списання, то до банку не може бути застосована відповідальність, передбачена ст. 32.3.2 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (тут і далі в редакції Положення на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.

Пунктами 7, 8 розділу VI Положення визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу VI Положення).

Отже, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Аналогічні висновки викладені, зокрема у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та неодноразово підтверджені Верховним Судом, зокрема у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 18 квітня 2018 року у справі № 190/926/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 320/1169/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 712/2283/16-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 754/15020/15-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 571/841/16-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 від 16 жовтня 2019 року у справі № 676/2792/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 210/245/18-ц , від 05 грудня 2019 року у справі № 168/613/16-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 179/1688/17.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обґрунтовуючи позов, позивачка посилалась на те, що не реєструвалась в системі Приват24, жодних смс-повідомлень з одноразовими паролями ОТП не отримувала, що підтверджується відповідною довідкою з описом її телефонних дзвінків та повідомлень. Окрім того, висновком комп`ютерно-технічної експертизи інформації, яка містяться у засобі рухомого зв`язку від 16.02.2022 року, програмний засіб для віддаленого керування банківським рахунками «Приват24» на наданому для дослідження мобільному пристрої на час дослідження не встановлений, і не був встановлений протягом періоду від 22.05.2013 року по час дослідження. У пам`яті наданого пристрою повідомлень з кодом авторизації у системі «Приват24» не виявлено.

Банк як у відзиві на позов, так і у відзиві на апеляційну скаргу наголошував на тому, що платіжні операції по картці позивачки, вчинені 11.01.2018 року, були здійснені через систему Internet Banking Приват24.

Відповідно до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку (далі - Умови і правила), система «Приват 24», у тому числі мобільна версія, це система призначена для управління банківськими рахунками Клієнта цілодобово в режимі реального часу через мережу Інтернет.

Всі операції у цій системі здійснюються на підставі платіжних інструкцій, наданих Клієнтом через систему (підпункт 2.3.1.2.2 Умов і правил).

Згідно з підпунктом 2.3.1.2.3 Умов і правил правила користування системою «Приват24», викладені на сторінці Банку у мережі Інтернет за адресою: https://privatbank.ua/udalenniy-banking/privat24.

Також ці правила викладені за адресою: https://privat24business.pp.ua/privat24-reyestraciya-novogo-koristuvacha/.

Відповідно до вказаних правил, реєстрацію у системі «Приват 24» можна здійснити декількома способами, зокрема, дистанційно (через мережу інтернет) або через банкомат.

Так, відповідно до Правил користування системою «Приват 24», для реєстрації нового користувача в системі «Приват24» через мережу інтернет необхідно здійснити наступні дії: перейти за посиланням https://www.privat24.ua/; у правому верхньому куті вебсторінки натиснути кнопку «Вхід»; далі в спеціальну форму ввести номер мобільного телефону; підтвердити, що це діючий мобільний номер за допомогою введення у відповідне поле цифр з SMS-повідомлення або шляхом прийняття дзвінка Банку); обрати із запропонованого системою переліку банківських карток, які зареєстровані за вказаним мобільним номером, одну; ввести PIN-код цієї картки на віртуальній клавіатурі; придумати та зазначити у відповідному полі пароль входу в систему, повторити його та вказати діючу адресу електронної пошти (e-mail), натиснути кнопку «Далі». Після цього процес реєстрації в системі «Приват24» через мережу Інтернет можна вважати завершеним.

Альтернативним способом реєстрації в системі «Приват24» є реєстрація через банкомат АТ КБ «ПриватБанк». Для такого способу реєстрації потрібно: вставити діючу картку ПриватБанку в картоприймач і ввести на клавіатурному блоці PIN-код; перейти в меню «Банківські послуги»; натиснути кнопку «Інтренет-банк Приват24»; перейти в «Реєстрація в Приват24/зміна пароля»; ввести номер свого фінансового мобільного телефону; у відповідне вікно ввести одноразовий пароль з SMS-повідомлення, що прийшло на мобільний телефон, натиснути кнопку «Далі». Після чого на екрані банкомата з`явиться повідомлення про успішно завершену операцію. Обов`язково варто дочекатися чека, в якому, крім логіна входу в систему (номер мобільного, який був зазначений при реєстрації), буде вказано згенерований автоматично пароль, який рекомендується змінити при першому сеансі роботи з системою «Приват24».

Ще одним способом реєстрації в системі є мобільний додаток Приват24. Для реєстрації таким способом необхідний смартфон або планшет, що працює на базі операційних систем Android або iOS. На вказаний пристрій необхідно завантажити мобільний додаток Приват24 з «Play Маркет» або «App Store»; після встановлення додатку у полі «Вхід/Реєстрація ввести номер мобільного телефону, який буде використовуватися для входу в систему; натиснути кнопку «Продовжити»; підтвердити операцію через прийняття виклику або через введення одноразового пароля з SMS-повідомлення; обрати із запропонованого системою переліку банківських карток, які зареєстровані за вказаним мобільним номером, одну; ввести PIN-код цієї картки на віртуальній клавіатурі; придумати і ввести пароль, повторити пароль і вказати діючу адресу електронної пошти (e-mail); погодитися з Умовами і правилами надання банківських послуг, натиснувши відповідну позначку. З цього моменту реєстрація у додатку закінчена.

Системний аналіз наведених алгоритмів реєстрації свідчить про те, що особі, яка бажає зареєструватись у системі «Приват24» та здійснювати управління рахунками з її допомогою, необхідно мати доступ не тільки до фінансового номера телефону клієнта Банку, а й до іншої особистої інформації клієнта Банку, а саме: номера хоч б однієї з банківських карток клієнта «Приват24», прив`язаних до вказаного номера телефону, ПІН-коду вказаної картки чи саму банківську картку клієнта.

У разі відсутності в особи всього обсягу вказаної інформації для ідентифікації Банк має право відмовити у її реєстрації в системі «Приват 24» або обмежить його можливість по управлінню рахунками в системі (підпункт 2.3.1.2.4 Умов і правил).

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 235/2054/21.

Отже, без розголошення з боку позивача номера банківських карток, ПІН-кодів банківських карток, особа, навіть перевипустивши Sim-карту або маючи фінансовий телефон клієнта, не змогла б ні зайти до системи «Приват24», ні змінити фінансовий номер клієнта, ні зняти чи переказати кошти з рахунків клієнта,

З наданої банком довідки про реєстрацію ОСОБА_1 в системі Приват24 убачається, що така реєстрація відбулась 27.12.2017 року о 14:55 год. за допомогою фінансового телефону НОМЕР_5 , тобто, майже за два тижні до проведення незаконних, на думку позивачки, транзакцій щодо переказу грошових коштів на користь третіх осіб.

З наданої самою позивачкою виписки з її телефонного номеру убачається, що вона, ОСОБА_1 27.12.2017 року в період часу реєстрації в системі Приват24 отримувала вхідні текстові повідомлення. Даних про те, що вказані смс-повідомлення були направлені не банком в матеріалах справи немає. Тим більше, банк підтвердив, що усі платіжні операції у вказаний день були здійснені 11.01.2018 року з використанням Internet Banking Приват24 з коректним введенням паролю та усіх необхідних реквізитів для виконання дистанційного розпорядження на переказ коштів, які відомі лише власнику картки.

Окрім того, за змістом ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до п. 14.12. ст. 14 Закону України від 05.04.2001, № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно п. п. 14.14.; 14.16. ст. 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Відповідальність банку за зняття коштів з картки настає після її блокування, а до того моменту банк, зважаючи на укладені умови договору та встановлені правила, не має права обмежувати дії позивача, контролювати процедуру зняття готівки з картки, збереження її у позивача. До моменту повідомлення позивача про викрадення картки, у банка відсутні підстави для обмеження користувача послугами у знятті готівки.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 11.01.2018 року до банку із заявою про блокування кредитної картки не зверталась, до правоохоронних органів з приводу заволодіння невідомою особою грошовими коштами в сумі 21 264 грн., шляхом зняття коштів з кредитної картки позивачка звернулась 15.01.2018 року. До банку з повідомленням про несанкціоновані транзакції позивачка звернулась лише у березні 2018 року після списання з інших її карткових рахунків грошових коштів на погашення заборгованості, тобто, відповідачка не вжила необхідних заходів, щодо належного виконання умов кредитного договору та блокування карти.

Оскільки позивачка не надала суду доказів, що своєчасно повідомила банк про використання її платіжної картки іншою особою, суд першої інстанції правильно вважав, що банк не повинен нести відповідальності за вказані операції.Більш того, будь-яких вимог щодо вказаних дій банку ОСОБА_1 в рамках даного позову не заявлено.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо незаконного списання грошових коштів в сумі 1044,51 грн. та 35,96 грн. на кредитну картку.

Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені статтею 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів, тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спору, у цьому Законі наведені терміни та поняття вживаються в такому значенні: списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Відповідно до пункту 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спору, (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунка або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунка або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Пунктом 6.6 Інструкції від 21 січня 2004 року визначено, що платник у договорах банківського рахунку або інших договорах про надання банківських послуг може передбачати доручення банку на договірне списання коштів з його рахунків на користь третіх осіб або на свої рахунки, які відкриті в цьому чи іншому банку.

Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору про розрахунково-касове обслуговування або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає інформацію про платіж і номер, дату договору, за яким передбачено можливість застосування договірного списання.

Отже, зазначені положення закону свідчать про можливість списання коштів з рахунка їх володільця лише за розпорядженням останнього або на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказала, що Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Заперечуючи проти позову, банк посилався на те, що згідно з умовами, укладеного між позивачкою та банком договору банківського обслуговування 19.05.2011, а саме відповідно до п. 1.1.3.1.6, 1.1.3.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг, Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта (у тому числі який є працівником Банку, який заподіяв йому шкоду) через невиконані зобов`язання перед Банком.

Також, відповідно до п. 2.1.1.3.5 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті Банку за цим Договором, при настанні термінів платежів, списання грошових коштів з рахунків Клієнта, у разі настання термінів платежів по інших договорах Клієнта в розмірах, визначених цими договорами, а також списання грошових коштів Клієнта, у межах сум, що підлягають сплаті банку за зобов`язаннями третіх осіб, де Клієнт є заставодавцем, якщо грошові кошти клієнта, майнові права на які знаходилися в заставі за зобов`язаннями третіх осіб, були зараховані на рахунок клієнта (договірне списання).

Однак, матеріали справи не містять договору банківського обслуговування від 19.05.2011 року, на який посилається банк, а також доказів того, що позивачка була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг,та їх пунктами, на підставі яких банк автоматично перерахував грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором.

Також матеріали справи не містять підтверджень тієї обставини, що саме цей витяг з Умов та Правил розуміла позивачка, ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку 11.10.2012 року, а також те, що вказані документи на момент виникнення спірних правовідносин взагалі містили вказані умови.

Заперечуючи проти незаконного списання грошових коштів, банк посилався на те, що платіж на суму коштів у розмірі 1044,51 грн здійснено позивачкою самостійно.

Однак, матеріали справи не містять таких доказів, зокрема, виписки із відповідним зазначенням порядку здійснення такого платежу (поповнення через термінал, шляхом переказу з картки на карту, через мобільний додаток, або інтернет банкінг).

При апеляційному перегляді справи банком таких доказів також надано не було.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про порушення банком вимог закону щодо здійснення операцій зі списання грошових коштів на погашення заборгованості без згоди клієнта.

За таких підстав вимоги ОСОБА_1 про стягнення з банку безпідставно списаних коштів у розмірі 1080, 47 грн та пені у розмірі 133 грн є обґрунтованими.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення неправомірно списаних коштів у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Цуперяка Віктора Петровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення неправомірно списаних коштів скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 неправомірно списані кошти в розмірі 1080,47 грн та пеню у розмірі 133 грн, а всього 1213,47 (одну тисячу двісті тринадцять) грн. 47 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

Н. В. Поліщук