ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8644/23 Справа № 202/6553/21 Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що при перегляді виписки в системі віддаленого обслуговування А24 в АТ «Акцент-Банк» та MONO в АТ «Універсал Банк» він дізнався, що з його карткових рахунків в АТ «Акцент-Банк» та в АТ «Універсал Банк» було здійснено два платежі на користь ОСОБА_2 на суму 60 251,26 грн. Дані кошти було зараховано на картковий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 у відповідності до квитанції: № P24937831C664697 від 24 грудня 2018 року, призначення платежу «Перевод Личных средств ОСОБА_1 », відправник ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ), сума 10 000,00 грн; № 7T4E-A8MP-H4HM-9XA2 від 19 жовтня 2018 року, призначення платежу «Переказ особистих коштів», відправник ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ), сума 50 251,26 грн. Дані платежі були перераховані помилково через систему віддаленого обслуговування А24 в АТ «Акцент-Банк» та MONO в АТ «Універсал Банк».

Позивач вказував, що він планував перерахувати дані кошти на власний картковий рахунок в рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 як «Переказ особистих коштів» (угода № SAMDNWFC0 від 03 вересня 2015 року), але помилився в реквізитах, обрав невірний (помилковий номер карткового рахунку) шаблон платежу, який на вибір пропонувала система віддаленого обслуговування.

Позивач зазначав, що з відповідачем він не знайомий, ніяких цивільно-правових угод між ними не було, ніяких правочинів між ними не укладалося, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не було, тобто відповідач набув грошові кошти позивача без достатньої правової підстави, тому зобов`язаний їх повернути позивачу.

Ураховуючи викладене, позивач виклав вимогу про стягнення з відповідача на його користь суми помилково перерахованих грошових коштів в розмірі 60 251,26 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 отримані без достатньої правової підстави грошові кошти в розмірі 60 251,26 грн, 3 % річних в розмірі 5 374,14 грн, інфляційні витрати в розмірі 12 478,54 грн, а всього 78 103,94 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклала вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що перекази грошових коштів позивачем здійснені не помилково, а були лише перераховані через її рахунок на користь іншої особи, а саме ОСОБА_3 , який звернувся з проханням скористатися її картковим рахунком. Крім того, відповідач посилається на пропуск позивачем строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до квитанції № 7T4E-A8MP-H4HM-9XA2 від 19 жовтня 2018 року позивачем ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_4 відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» було перераховано грошові кошти в сумі 50 251,26 грн, призначення платежу: «Переказ особистих коштів».

Також, відповідно до платіжного доручення № P24937831C664697 від 24 грудня 2018 року платник ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 на аналогічний картковий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 10 000,00 грн, призначення платежу « ОСОБА_4 средств ОСОБА_1 ». Вказаний переказ грошових коштів не заперечує і відповідач.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту отримання відповідачем грошових коштів без достатньої правової підстави, а тому з відповідача на користь позивача в порядку статті 1212 ЦК України підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 60 251,26 грн. В свою чергу відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що «положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Положеннями статей 76, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Встановивши, що відповідачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про набуття грошових коштів в сумі 60 251,26 грн (перерахованих ОСОБА_1 ) на правовій підставі, передбаченої законом або угодою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в порядку статті 1212 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що з ОСОБА_2 ніяких цивільно-правових угод ним не укладалось, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не існувало, а тому відповідач набув грошові кошти позивача без достатньої правової підстави.

Отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів в загальному розмірі 60 251,26 грн підтверджено відповідним платіжним документом у вигляді квитанцій № P24937831C664697 від 24 грудня 2018 року та № 7T4E-A8MP-H4HM-9XA2 від 19 жовтня 2018 року.

Такі платежі були вчинені ОСОБА_1 без будь-якої довіреності та платником у платіжних документах визначений саме ОСОБА_1 . В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що кошти були перераховані на безповоротній основі, на підтвердження укладення сторонами договору дарування або договору про благодійне пожертвування, або будь-якого іншого договору.

Тобто, правовідносини, що склалися між сторонами, не врегульовані на рівні правочину (довіреності), що не виключає застосування положень статті 1212 ЦК України.

Таким чином, в даному випадку наявні ознаки безпідставного набуття відповідачем майна за рахунок позивача, та відповідно до чинного законодавства, у відповідача відсутня правова підстава для утримання у себе перерахованої позивачем суми коштів в загальному розмірі 60 251,26 грн.

Згідно зі статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

З огляду на зазначене, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження доказами, що наявні в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Посилання відповідача на той факт, що грошові кошти переведені за надані послуги відповідачем не доведені належним чином (відсутні відповідні договори, акти виконаних робіт тощо).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що перекази грошових коштів ОСОБА_1 здійснені не помилково, а були лише перераховані через її рахунок на користь іншої особи, а саме ОСОБА_3 , який звернувся з проханням скористатися її картковим рахунком, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки не спростовують висновків суду про безпідставність набуття відповідачем майна за рахунок позивача. Доказів щодо домовленості між позивачем та ОСОБА_3 про перерахунок грошових коштів на рахунок ОСОБА_2 матеріали справи не містять. Відповідачем не доведено належними доказами обставини щодо домовленості з ОСОБА_3 про користування її картковим рахунком.

Що стосується клопотання відповідача про повторний виклик ОСОБА_3 в якості свідка, який може підтвердити обставини домовленості між ним та ОСОБА_1 про перерахунок грошових коштів, суд апеляційної інстанції його відхиляє.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції неодноразово викликав ОСОБА_3 в якості свідка, проте останній в судові засіданні не з`являвся.

Згідно протоколу судового засідання від 29 червня 2023 року представник відповідача ОСОБА_5 відмовилась від раніше поданого клопотання про виклик ОСОБА_3 в якості свідка (а.с.224-225 т.1).

З урахуванням вказаних обставин, відповідачем не обґрунтовано необхідність допиту вказаного свідка в суді апеляційної інстанції.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 надала банківські квитанції про перерахування ОСОБА_3 грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 (а.с.253,254 т.1).

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апелянт є відповідачем у справі, тому мав об`єктивну можливість подати докази до позовної заяви або в суді першої інстанції. Оскільки апелянт не навів поважних причин не подання цих доказів до районного суду, які були додані ним до апеляційної скарги, тому суд апеляційної інстанції не приймає їх до уваги.

Доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про своє порушене право щодо платежу на суму 50 251,26 грн позивач довідався у день переводу грошових коштів, тобто 19 жовтня 2018 року.

Із позовної заявою позивач ОСОБА_1 за допомогою підсистеми «Електронний суд» звернувся 20 жовтня 2021 року, тобто в останній день строку позовної давності.

Отже, в даному випадку позивачем не пропущено строк позовної давності.

Згідно статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем надано до суду розрахунок, згідно якого станом на день подання позову 3 % річних становить 5 374,14 грн, інфляційні витрати 12 478,54 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростований.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводиться до помилкового тлумачення мотивів суду і незгоди заявника із оскаржуваним судовим рішенням та до необхідності переоцінки доказів, яким вже надана оцінка судом першої інстанції.

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2023 року.

Судді: